(U 



Joli. Chr. Moberg och Carl (). Segerberg. 



Obolella (Acrotreta ? ) sagittalis Salter. 

 ^Fafl. I, fig. 25, 2(1. 



]SG6— 71. Oholella sagiWdis, Davidson, s. 339, tafl. 50, t'ig. 1 — 14. 



1876. » » , LiNNARssoN, s. 19, tall. 3, fig. 30—41. 



1879. » » , » (1879:2), s. 27, tall. 3, fig. 45-49. 



1882. » » , Brögger, s. 45, tafi. 10, fig. 6—8. 



1902. Acroti eta sagittalis, Walcott, s. 594. 



Arten, som anföres redan från Sveriges gråvackeskiffer och paradoxidesskiff- 

 rar, träffas äfven allmänt utbredd i ceratopygeskiffern (jfr Wiman 1902) och cera- 

 topygekalken. Huruvida identifieringen alltid är så alldeles säker, är svårt att af- 

 göra, då af det inre sällan annat är synligt än en niidtfåra och å öinse sidor der- 

 om vid öfre randen två rundade muskelfästen. Walcott hänför arten till slägtet 

 Acrotrrla. 



Obolus (Bröggeria) Salteri Holl sp. (et var.). 

 Tafl. 1, fig. 27—30. 



1866—71. Obolella ? Salteri, Davidson, s. 61, tali. 4, fig. 28, 29. 

 1882. Obolus Salteri, Brögger, s. 44, tafl. 10, fig. 10, 11. 



1902. Obolus {Bröggeria) Salteri, Walcott, s. 605. 



Arten anföres allmänt såsom börjande i dictyograptusskiffern och nående upp 

 i ceratopygekalken. Vid närmare granskning af exemplar från olika delar af skikt- 

 serien finner man såväl i äldre som yngre lager former, som nog låta sig inordna 

 under Holls originaldiagnos, enligt hvilken skalet skall vara »sub trigonalt till nä- 

 stan rundt '. A alla finner man utom de koncentriska (tillväxt ) strimmorna en af 

 fina, mestadels först under luppeu synliga, radierande strier bildad skulptur, som 

 dock ej framträder utom der yttersta skallagret är borta. Men, vid jemförelse mel- 

 lan exemplar bevarade i full relief dels från det Hgslerolenus förande kalkbandet i 

 dictyograptusskiffern vid Sandby dels från ceratopygekalken, tyckes det dock som 

 skulle man verkligen kunna göra en åtskilnad mellan formseriens äldsta och yng- 

 sta representanter. Exemplaren från dictyograptusskiffern äro nämligen till kontu- 

 ren mera jemnt ruudade, mindre triangulära och med mindre rak undre rand, de 

 äro vidare mera jemnt hvälfda än ceratopygekalkens, som ej sällan visa sig temli- 

 gen plattade utefter skalets midt. Det skulle på grund häraf kunna synas lämp- 

 ligt att låta denna åtskilnad komma till synes äfven i namnet, åtminstone genom 

 uppställande af en ny varietet af arten. Holl grundade sin art på exemplar från 

 Upper Lingulafiags från trakten af Malvern, hvadan man väl skulle kunna antaga 

 originalexemplaren härröra från dictyograptusskiffern. Men de exemplar han af- 

 bildar äro subtriangulära och erinra mera om de former, vi känna från vår cera- 

 topygekalk. Då vi ej ha för frågans utredande tillräckligt material från skilda iyw- 

 dorter till vårt förfogande, få vi för tillfället nöja oss med att ha påpekat frågan. 



