70 



Job. Chr. Moberg och Carl O. Segerberg. 



varande art, alt del niå tillåtas uttala den åsigt, att nämnda trenne af Walcott 

 särskilda arter väl snarast äro att betrakta som typer för de olika riktningar, i 

 hvilka den såsom O. Chrisiianim aadornm kända liufvudarten kan variera. Jem- 

 föres t. ex. vår fîg. 13, tafl. III med fig. 3 hos Walcott (taflau II i detta arbete), 

 finner nian att äfven den förstnämnda aEbildningen visar en på tvären utdragen 

 form, hvars ribbor i allmänhet också äro odelade. Hade uppmärksamhet eguats 

 deråt, skulle det utan tvifvel haft sig lätt finna öfvergångar från denna åt ena hål- 

 let mot P. C hr i st ut ni ((\ åt andra mot P. Tnllhergi. Walcotts arter, P. daunus och 

 P. Tullhevf/i, betrakta vi derföre tills vidare såsom synonyma till O. Christianice 

 Kjekulf. 



Arten träffas öfverallt der öfre ceratopygeregionen är tilifiiniandes. Äfven i 

 block träffade i N. Tysklands och Hollands diluvium är den påvisad. 



Orthis (Plectorthis) Wimani Waicott. 

 TaH. II, hg. 4 och taH. Ill tig. 14, 15. 



1905. Plectorthis Wima)ii Walcott, s. 272. 



Enligt Walcott skiljer sig denna art från O. Gltristianiœ (och P. dauims) ge- 

 nom sina rundade, smala, enkla ribbor och genom skalens mera rundade och min- 

 dre på tvären utdragna kontur. 



Walcott anför arten från ceratopygekalk vid Borgholm och Slemmestad (i 

 Norge) samt från svart lerskitïer från Christiania. De af oss af bildade exemplaren 

 härstannna från ceratopygeskiffern vid Wentlinge samt Shumardiazonen vid Fo- 

 geiså ng. 



Protorthis (?) Hunnebergensis Walcott. 



Tatl. II, fig. 5. 

 1905. Protorthis (?) nmwehergensis Walcott, s. 284. 



Enligt Walcotts diagnos är arten på tvären utdragen, halfelliptisk. plan- 

 konvex. Ventralskalet konvext med nedböjd apex; area ocli inre okändt. Dorsal- 

 skalet platt eller svagt konkavt mellan umbo och ytterranden; apex något litet 

 lyft öfver skalets öfriga plan och låsranden ; stundom ses en median sinus. Ytan 

 försedd med mycket fina ribbor, som ökas till antal såväl genom bifurkation som 

 interpolering. Stundom förekomma band af finare ribbor mellan gröfre dylika (2 

 å 5 finare mellan 2 starkare). Genom en fin koncentrisk striering blifva de 

 radierande ribborna liksom krenelerade. Träffad vid Mossebo (Hunneberg) i en 

 mörk lerskiffer ofvan ceratopygekalken men under undre didymograptusskiffern. 



Fråga torde vara, om de lager, hvarifrån arten beskrifvits, verkligen ännu äro 

 att räkna till ceratopygeregionen ; i alla händelser tillhöra de gränsskikten mot när- 

 mast yngre afdelning (jfr schemat sid. 45). — I Walcotts original beskrif ning och 

 likaså i ett referat deraf i Geologisches ( 'entralblatt är artens namn uppgifvet vara 



