Billing till kHiiiiedoniPn om cerato]-)3'gcregion(jji. 



83 



pygidiet till T/ iarthrus så olika (det saknar t. ex. hvarje antydan till [ilan limb) att 

 någon identifiering dermed ej kan ifrågasättas. Så länge ej mera material förelig- 

 ger, kan emellertid den nya ^ce?"(^mre arten ej säkert definieras. 



Måhända hafva vi dock att inregistrera ännu ett till slägtet hörande fossilfynd, 

 nämligen ett i Shumardiazonea vid Fogelsång anträffadt hypostom, tafl. "N^Il, fig. 23. 



Triarthrus Angelini Ltnrs. 

 Tafl. IV, fig. 29—31. 



1869. Ti idi thrus Angelini Linnarsson (1869 : 1), s. 70, tafl. 2, fig. 28. 

 1882. » » , Brögger, s. 112, tafi. 3, fig. 1 och taM. 12, tig. 1. 



Arten beskrefs först från ceratopygekalken vid Huuneberg. Det då förelig- 

 gande materialet bestod emellertid endast af hufvudsköldar och måste älven i öfrigt, 

 efter hvad som framgår af den beskrif ningen åtföljande af bildningen, hafva varit 

 ganska bristfälligt. Brögger, som derpå med ledning af norskt material mera full- 

 ständigt beskref arten, afbildar äfven lösa kinden och pygidiet samt fragment af 

 ett thoraxled. 



Brögger påvisar bland annat, att Linnarssons figur är vilseledande derigenom 

 att den främre randlisten saknas. N^idai e an föres att, jemte de å Linnarssons 

 figur angifna två paren sidofåror å glabellan, ett par små gropar finnas å ändfli- 

 ken. Härtill kan nu läggas att å väl bevarade exemplar längst fram ännu ett 

 tredje par svagt utvecklade sidofåror kunna iakttagas; börjande nära dorsalfåran 

 midtför palpebrallobens främsta del, blifva de snart riktade snedt framåt-inåt. De 

 ofvan nämnda groparne ligga temligen midt emellan inre ändarne af hvardera si- 

 dans två främsta sidofåror. Fasta kinden faller framom ögat temligen starkt ned mot 

 yttre brämet, och stundom ser man här i fältet mellan glabellan och palpebrallobens 

 främre ända liksom en låg förhöjning. Skalet är, såsom också Brögger anmärkt, 

 mycket fint granuleradt. Särskildt å kinderna framträder ofta denna granulering 

 mycket tydligt. 



Enligt Brögger har arten i Norge visat sig karakteristisk för understa delen 

 af ceratopygekalken, men träffas äfven mera sällsynt såväl något högre som något 

 lägre. Hos oss är arten utom vid Hunneberg äfven träffad vid Ottenby och vid 

 Granhöjden i Westerbotten, på alla dessa ställen i ceratopygekalk, samt i cerato- 

 pygeskiffer vid Wentliuge å Oland. 



Lamansky uppger sig (1905, s. 150 i tyska texten) i sin zon Bi ß vid Po- 

 powka ha funnit denna art, som han säger sålunda vara första och enda ryska 

 representanten för Oleniderna. Af bildningen (1. c, tafl. 1, fig. 1) visar, allt annat 

 att förtiga, att glabellan är för långsmal, framtill alltför bågböjd, för att kunna 

 tillhöra denna art. 



