88 Joli. Chi-. Moberg och Oarl O. Segerberg. 



tur. Längden är föga mer än ''A af största bredden, hvilken faller vmgefäv vid 

 pygidiets halfva längd. Rliachis är hög, starkt konisk med vaka eller något kon- 

 kava sidor; slutande i eu trubbig spets ungefär vid pygidiets halfva längd fortsat- 

 tes den dock medels en lägre, svag köl ända ut till bakre rauden. Kölens begränsning 

 faller till en början i dorsalfårornas förlänguing, hvadan främre delen af densamma 

 får triangulär form. Rhachis har 6 tydligt skilda segment; dess bredd vid främre 

 randen är vid pass tre gånger så stor som brämets inminföy pygidialfacetten, hvars 

 främre rand är starkt bakåtriktad. Brämets inre del är ganska hvälfd, men när- 

 mare ytterranden blir skalet oftast mera platt. Utom det af en kraftig fåra af- 

 gränsade och genom en skarp köl från pygidialfacetten skilda smala främre rand- 

 segmentet Hunas å hvardera sidan af brämet åtminstone 3 tydliga ribbor. Lin- 

 drigt bågböjda, framåt konvexa, löpa dessa ribbor i det stora hela parallell mod 

 pygidialfacetten och blifva sålunda ganska starkt bakåtriktade, särskildt i sin yttre 

 del, der de småningom utjemnas innan de nå bakre randen. I brämets inre del 

 äro fårorna mellan de breda, svagt hvälfda ribborna tydligt markerade, men i yttre 

 delen finnes ingen skarp gräns mellan ribborna, hvilka der endast bli märkbara som 

 en vågböjning af skalet. Brämet visar fina, oregelbundna, såväl ribbor som fåror 

 (iivertvärando, upphöjda linier; äfven å rhacliisringarne sei' man dylika, der bildan- 

 de framåt konvexa bågar. Duplikaturen, som nära ansluter sig efter det öfre skalet, 

 är mycket bred, så att endast rhachis och en smal triangel å hvardera sidan der- 

 om lenuias fri. Duplikaturen visar glesa terrasslinier, som endast i närheten af 

 rhachis' spets äro något mera sammanträngda. 



Arten synes mycket likna Dicdlocephahis pepinensis (_)wen (Se Bkögger 1896, 

 s. 13, fig. 9), som dock, enligt figur att döma, har längre rhachis och måhända 

 mera rak framrand. 



Apatocephalus serratus Sars et Boeck sp. et nova varietas (dubius). 



Tafl. V, fig. 9-11. 



1854. Ceufroplfura spvrata, Angelin, s. 88, tafl. 41, fig. 10. 



» » anfimticatida Angelin, s. 88, tafl. 41, fig. 10*. 



1869. Bemopleurides duhius Linnaesson (1869: 1), s. 69, tafl. 1, fig. 26. 



» DiÅeJocephalus angiisticauda, Linnaesson (1869: 1), s. 71. 



1882. Dicelocex)halus serratus, Beöggeu, s. 126, tafl. 3, fig. 7, 8. 



» Eciiiopleitrides duhius, Bköggee, s. 127, tafl. 3, fig. 14. 



1896. Apafol-ephalns serratus, Beöggee, s. 21, fig. 5 å sid. 13 (efter Holm). 



1897. Dicellocephalus serratus, Holm, s. 19, tafl. 1, fig. 3 -5. 



Till en början var endast pygidiet kändt. Hufvudet beskrefs först af Lin- 

 naesson såsom en sjelfständig art under namn af Bemopleurides duhius. Samban- 

 det mellan båda påvisades först af Holm, hvilkeus iakttagelser dock först publi- 



