Bidi'ag till kamieflomen om ceriitopygeregionen. 



89 



Hufvudets paraplyformiga främre bräm iakttogs först af Holm, som dermed 

 naturligtvis kom på det klara med att det ej kunde tillhöra någon Remopîeia'ides. 

 Orneriugen på hufvudets midtsköld är, såsom redan Linnarsson anmärkt, ganska 

 vexiande. Vanligen angifves att glabellan är försedd med grofva granulte. En lik- 

 nande ornering återfinnes ju ock å rhachis bos det pj'gidium, på hvilket arten först 

 grundats. Enligt Brögger (1882) skola exemplar utan skal dock ofta hafva slät 

 yta. Det i fig. 9 afbildade hufvudet fen kärna) visar emellertid mycket tydligt en 

 grof granulering. 



Varietas dubius n. v. Ett annat hufvud (Hg. 10), liksom det förra från cerato- 

 pygekalken vid Ottenby, bar skalet synnerligen väl bevaradt men saknar dock allde- 

 les dylika grofva granukt;. I stället visar det en fm, för blotta ögat knappt synlig, 

 ornering. Hela skalet, n^ed undantag af do glatta sidofårorna och nackfåran, täc- 

 kes nämligen af fina undulerande, anastomoserande, upphöjda linier, hvilka här och 

 hvar upplösa sig i ytterst fina gryn eller också ansvälla till något litet gröfre dy- 

 lika. Bakre paret sidofåror bilda i sin yttre del rätt djupa subtriangulära gropar, 

 som ej nå fram till dorsalfåran. På grund af olikbeten i ornering, torde måhända 

 detta i fig. 10 afbildade hufvud lämpligen tills vidare kunna uppfattas som en 

 särskild varietet, för hvilken vi då föreslå Linnarssons gamla namn dubius, hvilket 

 så mycket dess mera torde vara skäligt, som dels Linnarssons originalfigur ej vi- 

 sar den grofva granulering, som förekommer både å det ursprungligen D. serratus 

 kallade pj-gidiet och å det dit hänförda hufvudet (fig. 9), dels den möjligheten ej är 

 utesluten att verkligen två skilda Apatoccpludus-^^viQx förefinnas. — Denna varietet 

 är äfveu anträffad i Mörbylångablocket cch i Fogelsångs ceratopygekalk. 



Det i fig. 11 afbildade pygidiet till A. serratus är utmärkt väl bevaradt, med 

 undantag allenast deraf att rhachis saknar skal och ätven i öfrigt är något nött. 

 Granulte äro derföre här ej synliga. Då Brögger (1882) utförligt beskrifvit pygidiet, 

 torde här blott behöfva påpekas att detta å brämet ej visar egentliga fåror, men att 

 i stället å hvart och ett af de i en fiik eller tagg utlöpande segmenten den främre 

 smalare delen ligger högre och tvärt faller ned till den bakre lägre delen. Strax 

 framom de sålunda tillkomna liniernafins dock närmast rhachis en svag ansvällning. 

 Linierna, som å de främsta segmenten löpa ända ut på »taggarne», men å de bakre 

 bli allt kortare, så att det femte paret endast synes som en liten ansvällning nära 

 spetsen af rhachis, börja ej omedelbart intill rhachis, utan först på 0,5 à 1 mm:s 

 afståud derifrån, och äro å de främsta segmenten i sin inre del framåt konkava, i 

 den yttre utåt konvexa. Å afbildade pygidiet synas de olika segmenten ej skilde 

 af några fåror, men å Bröggers afbildning (1882), fig. 7, synes detta delvis ha 

 varit fallet. Holms fig. 5 visar den breda med glesa strimlinier täckta duplika- 

 turen, som nästan endast lemuar rhachis fri. 



Arten, som först beskrefs från Norge, är i vårt land träffad i ceratopygekalk 

 vid Hunneberg, Granhöjden i Westerbotten, Ottenby och Fogelsång. 



') Det skulle ju knniia tänkas att skilnaden berodde t. ex. p<å olika kön. 

 Lunds Univ:.s Årsslirift. N. F. Bd 2. Afd. 2. 



12 



