100 



Joli. Chr. Moberg och Cnrl O. Segerberg. 



pygidialfacettens inve kraftigt marl^erade hörn. Fältet innanför denna linie är 

 hvälfdt med slätt skal. Utanför samma linie märkes dels den yttre något konkava 

 limben, dels ett inre ungefär lika bredt konvext bälte, ej skarpt skildt från det 

 förra. Detta inre bälte öfvertväras på hvardera sidan af 4 radielt stälde vid inre 

 randen kraftigt markerade men utåt snart utplånade fördjupningar, som tydligen 

 markera rudimentära ribbor. Rhacbis, som ej är tydligt segraenterad, visar, der axel- 

 fårorna sluta, en svag ned tryckning, men fortsätter, fast något lägre och starkt till- 

 spetsande, öfver det inre bältet, för att i form af en smal köl passera den konkava 

 limben och nå ut till ytterranden. Skalet visar en ytterst fin striering, som, å kon- 

 kava limben gående temligen parallel med ytterranden, i framåt konvexa bågar 

 öfvertvärar rhacbis och å det inre brämet går snedt ulåt framåt. 



Exemplaret, som tillhör Professor Töbnquists privata samlingar och af ho- 

 nom ställts till vårt förfogande, härrör från ceratopygekalken vid Ottenby. 



Ampyx domatus Ang. 

 Tafl. VII. fig. 7. 



1854. Lonchodomas domatus Angelin, s. 83, tafl. 40, fig. 16, 17. 



Arten, som enligt Angelin har alldeles ofårad, konvex glabella och ett pygi- 

 dium med svagt markerade (»obsoleta») sidoribbor, anföres från ceratopygekalk 

 vid Jlinmeberg och Oslo (Norge). Arten torde vara mycket sällsynt, och det 

 vill till och med synas som skulle den ej anträffats af någon efter Angelin. Så- 

 väl LiNNAKSsoN (1869: 1) som Brögger (1882) hafva nämligen blott citerat Ange- 

 lins uppgifter om artens förekomst. Att döma af anteckningar, gjorde 1889 af 

 Moberg vid undersökning af Angelins samlingar i Riksmuseum, torde upplysnin- 

 gar om arten ej heller vara att hemta af dervarande exemplar. 



Ampyx obtusus n. sp. 



Tafl. VII, fig. 8—10. 



Sid. 20 och 21 i i detta arbete har omtalats en gröngrå naergelskiffer från Berg 

 i Östergötland, hvilken vi ansett vara att räkna till ceratop^^geregionens öfre gräns- 

 lager. Bland de allmännaste deri förekommande bättre bevarade fossilen är den 

 Äuipi/x-art vi här skola beskrifva. 



Hufvudets midtsköld — lösa kinder äro ej anträffade — är plattad, med läng- 

 den större än half va bredden vid bakre randen, Facialsuturen går från bakre ran- 

 den snedt inåt-framåt; i bakre delen lindrigt utåt-konkav är den längre fram utåt- 

 konvex. Midtskölden begränsas framtill af en smal plan limb. Glabellau, som ej 

 når ut på limben, är starkt hvälfd, urn-formad; längs midten har den en väl mar- 

 kerad köl, som vid glabellans halfva längd har en rundad tuberkel. A hvardera 

 sidan af glabellans smalare del, bakom tuberkeln, synas vid dorsalfårau spår af 



