104 



Joh. Chr. Moberg och Carl O. Segerberg. 



einot under hela sin längd bibehålla samma bredd. Längs ändflikens midtlinie ser 

 man en svag köl. Glabellan har grof granulering, bäst utvecklad å loberuas (äfven 

 ändflikens) yttre delar och vid sidofårorna. Hufvudet omgifves af en bred rand- 

 list, som genom en djup fåra skiljes från kindens inre del. Hufvudets hörn äro 

 utdragne i svaga taggar. Ögonen sitta långt framme. Från palpebrallobernas bakre 

 ända, som befinner sig ungefär i linie med (något litet framom) yttersta delen af 

 andra paret sidofåror, utgår en synnerligen kraftig fåra, som i en framåt konvex 

 (eller måhända bättre något S-formig) båge går bort till dorsalfåran, med hvilken 

 den förenas strax bakom främsta sidofåran. Efter nämnda förening blir dorsalfå- 

 ran djup och väl markerad ända bort till den rundade grop, som märkes vid änd- 

 flikens främre-yttre hörn. Framom fåran lyfter sig kinden till en kraftig valk, som 

 faller nästan vertikalt nod mot fränire randfåran. Kinderna hafva tätt stående, 

 rundade gropar. 



Pygidiet har en kraftig, i främre delen takformigt uppstigande, i bakre delen 

 dock mera jemnt hvälfd rhachis, som upptar ungefär tredjedelen af hela bredden 

 och, fördelad i 6 segment, når ända ut till bakre randen. Brämet har å hvardera 

 sidan 4 i väldiga taggar utdragne segment; under det att de främsta laggarne gå 

 temligcn rakt utåt, riktas de följande alltjemt mera bakåt. I brämets främre del 

 är hvarjo segment genom en djup fåra klufvet i en främre smalare och en bakre 

 bredare ribba; den främre utplånas hos en del i närheten af ytterranden, den bakre 

 utlöper direkt i randtaggen. Skalet har varit fint granuleradt. 



Dessa pj^gidier öfverensstäinma i allo (äfven till storlek) med det i ceratopy- 

 gokalk från Ran tonholmen i Noi-ge anträffade, hvilket af Beögger, 1. c, afbildats 

 och bcskrifvits såsom Chirurns foveohdus Ang.? Bland de i Norges ceratopygekalk 

 hittills blott genom hufvudsköldar företrädda arterna var nämligen denna sistnämn- 

 da den enda, till hvilken pygidiet ifråga med någon sannolikhet kunde föras, ehu- 

 ru väl, såsom Brögger sjelf anmärker, storleken syntes vara för betydande. 



Från Fogelsångs ceratopygekalk föreligger ett fragment af en liten hufvud- 

 sköld (afbildadt i vår flgur 18, tafl. VII), hvilken tyckes något afvika från C.specio- 

 sus Dalm. sp. genom kortare sidolober, men för resten så pass öfverensstämmer 

 dermed, att det skulle kunna sättas i fråga, om den ej är af ett ungt individ 

 tillhörande sistnämnda art. Såsom vi i det föregående nämnt ville Brögger föra 

 pygidiet af C. spcciosus Dalm. till Angelins C. foveoJatns. Och alldeles otänkbart 

 förefaller det ej att C. fovcolatus möjligen skulle kunna vara baserad endast på ung- 

 domsformer af Cprtometopits speciosus Dalm. sp. Det sistnämnda namnet egde 

 då prioritet. Enligt Angelins figur skulle dock C. foveojatus kunna bestämdt 

 särskiljas genom glabellans mera långsträckta, framåt afsmalnande form. Af brist 

 på material måste vi emellertid för närvarande lemna frågan öppen. 



