4 



M. Weibull. 



lokalt här och hvar en egendomlig brunsteusjord, som, där brunstenen finnes i 

 någon större mängd, kan få en karaktäristisk mörkblå ton, som jag näppeligen 

 observerat å någon annan kulturjord. — Dessa förhållanden ha gjort att jag ansett 

 det förtjänt närmare belysa de här i .korthet skildrade fenomenen, endast beklagar 

 jag att jag icke haft tid och tillfälle till mera ingående studier på stället. 



I. Manganens ursprung. 



Då både grundvattnet på Björnstorp enligt mina undersökningar är manganrikt 

 och de lösa jordlagren V. om Björnstorps gård ibland hålla brunsten i för blotta 

 ögat påvisbar mängd, frågar man sig, hvarifrån denna manganhalt ursprungligen 

 kommit. Som bekant ligger Björnstorp i midten eller rättare något åt SV-sidan af 

 Romelåsen, hvars berggrund väsentligen är gnejs, medan å de högsta just bakom 

 Björnstorp liggande topi)arne af åsen, »Klinten», »Jäfvan» m. Ü. härska, mer eller 

 mindre omvandlade dioriti-ka bergarter. Själfva gnejsen på Romelåseu är ofta 

 hornbländeförande och enligt Maiizelii analyser') äfven relativt manganrik (0,20 ° o 

 MnO). Dock kan detta icke gerna vara källan till manganen i vattnet, därtill är 

 manganhalten för ringa särskildt i förhållande till järnet. Dock torde det dels på 

 grund af manganens mera basiska egenskaper dels på grund af den lätthet, hvarmed 

 järnsalterna oxideras, vara gifvet att nr en järn- och manganrik bergart genom för- 

 vittring kan framgå ett manganrikt men järnfattigt grundvatten. 



Ursprunget till manganen torde snarast vara att söka i den dioritskiffer, 

 som anstår vid Jäfvan, eller den bergstopp som är belägen omkring 2 km. Ö. om 

 Björnstorps gård och hvars läge fi^amgår af kartskissen å följande sida. 



Härifrån sänker sig landskapet först brant, sedan långsluttande mot vester. 

 På en af dessa sänkningsplatåer ligger Björnstorp och ännu längre mot vester är 

 den egentliga landtegendomen belägen. Här vid Jäfvan anträffade jag vid mitt 

 besök visserligen icke nyssuämda bergart anstående, men i en stor mängd block. 

 Hornbländet i dessa var synnerligen manganrikt. Vid en mikroskopisk undersökning 

 af bergarten fann jag den bestå af en typisk dioritskiffer och visade den sig hålla: 



järnoxidul 12,25 7o 

 manganoxidul S,20 



Däremot voro hvarken de lösa jordlagren ej häller bergarten på själfva 

 »Klinten» afsevärdt manganhaltiga. Grundvattnet från denna den högsta toppen, 

 som ligger omkring 1 km. öster om den förutnämda Jäfvan, går emellertid icke mot 

 Björnstorp. Genom tillmötesgående af Dr. N. O. Holst har jag äfven fått prof af 

 och kommit att kemiskt undersöka ett par andra i trakten anstående grönsstenar, 

 nämligen den »hyperit» som gångformigt genomsätter gnejsen, liksom ock en vanhg 

 diabas. Den förra — enligt prof. Töbnebohms bestämning en bronzitdiabas — från 



') Se TÖENEBOHM och Henniü, Sveriges Geol, Unders. Ser. A 1. a. Sid. 29. 



