lÔ Carl M. Fürst. 



någon verksamhet kan jag ej bestämdt afgöra. De tyska botanisterna Weber och Möhr., 

 som besökt Ketzins i Lund under sin resa i Sverige 1804 säga, säkerligen efter 

 personh'g upplysning af Retzius, att fysiografiska -sällskapet höll inga regelbundna 

 möten. Då någon har något att föredraga kommer sällskapet samman». 



De olika krigen och orosåren spelade nog här in, men också, att den ledande 

 själen i sällskapet, Retzius, som visserligen ej släppte helt sin ekonomiska syn på 

 naturvetenskapernas uppgift och fortfarande var sysselsatt äfven i denna riktning, 

 fick ökadt arbete med naturvetenskaperna i och för dem själfva för föreläsningar, 

 för samlingars bildande och, för egna vetenskapliga arbeten. 



Genom Kongl. Brefvet af den 8 juli 1777 ville Kgl. Majt, såsom det heter, 

 tilldela »oss älskelig wällärde Magister Anders Jahan Retzius något wedermäle af 

 wår Nåd i anseende till dess ådagalagde flit och arbetsamhet genom sina författade 

 och till det allmännas nytta utgifna arbeten och af handlingar». Vedermälet var 

 professors namn och värdighet, dock skulle han kvarblifva vid observatorssysslau. 

 1781 erhöll han ordinarie professors lönetur efter yngste professor och i survivance 

 på professuren i Historia naturalis och ekonomi efter Liedbeck. Han installerades 

 af A. P. Stobœus 1787 såsom ledamot i konsistoriet; men först 1795 vid 53 års 

 ålder tillträdde han Liedbecks professur med full professors lön. 1708 förenades 

 harmed lifmedikus Wollins professur i kemi. 



Såsom akademisk lärare var Retzius sällsynt framstående och nitisk. Före- 

 läsningsprogrammen ådagalägga, att kan ej försummade något af sina många ämnen, 

 och hans författareverksamhet visar, huru han utarbetat läroböcker utom i farmaci, 

 nti botanik, zoologi, mineralogi. Hans Hora oeconomica studeras än i dag af många 

 och representerar ett ofantligt arbete och omfattande beläsenhet. För denna till- 

 delades Retzius vetenskapsakademiens högsta pris. Retzius var polyhistor ej blott 

 inom naturvetenskaperna. Han egde ett enormt minne och var på sin tid känd 

 rent af som ett vandrande lexikon. Under umgänget med yngre kamrater och 

 framförallt med sina lärjungar visste han att genom samtal och genom mera popu- 

 lärt anlagda föreläsningar lifva till arbete och intresse för det som intresserade 

 honom själf. Och hade han väl fått intresset väckt, så up|»muntradc han lusten 

 och stödde arbetet på allt sätt. 



Hans kanske förste mera framstående lärjunge var Arvid Henrik Florman. 

 Säkerligen var det på Retzius initiativ Florman begaf sig till Köpenhamn och stu- 

 derade veterinärvetenskap hos Retzius vän Abildgaard. Naturligt var det ock, att 

 Florman särskildt hos Retzius, i konsistorium och för öfrigt, skulle erhålla sitt 

 bästa stöd i sina sträfvanden att få in en sådan ekonomisk eller tillämpad natur- 

 vetenskap som veterinärstudiet vid universitetet. Att Florman med sitt varma 

 hjärta, skulle vara innerligt tacksam härför under hela sitt lif, förstår en hvar, 

 som något känner till hans karaktär. Med ömhet sköter Florman Retzius under 

 hans sista tid i Jjund, och när Florman af sonen Anders Adolf hör, att förflytt- 

 ningen till Stockholm gått väl, skrifver han: »fastän LTerr Doktorens Fader är nu 

 vida skiljd ifrån mig, blifver likväl icke Hans vördade minne hos mig förgätit, ty 



