Tal vill iiiiiiiiesfest öfvcr Anders Jaliaii Ketzins. 



13 



naturalhistoriii, äfveii hämtade af djurets craniibyggnad ; ocli inuui IcliLyuIugieii lor- 

 värfvade lian sig ett oförgätligt minne genom sina beskrifningar öfver slägtena 

 Tetrodon, Myxine och framför allt den sällsynta Lampris, som i alla tider kommer 

 att bära det af Ketzins gifna namnet». Sven Nilsson framhåller förtjänsterna hos 

 Retzius omarbetade upplaga af Linnrs Fauna Succira (Leipzig 1800), som var af 

 behofvet påkallad. Nilsson säger, att »livar och en, som kan bedöma värdet af 

 ifrågavarande bearbetning, skall äfven deri igenkänna den djupa skarpsinnighet och 

 den ihärdiga flit, som utmärker alla denne Lärdes arbeten». 



Till Retzius zoologiska arbeten får äfven räknas hans afhandling 1802: Om 

 några i Skåne fundne fossila horn och skallar», som ej af Nilsson omnämues. Men 

 genom denna och den samling af fossila ben, däribland ett helt skelett, är Retzius 

 ej blott grundläggaren af denna ytterst betydelsefulla afdelning i Lunds universitets 

 zoologiska samlingar utan äfven den förste i raden af de vetenskaplige bearbetarna 

 af våra märkliga skånska torf mossefynd. Retzius samlarintresse sträckte sig utöfver 

 naturvetenskapliga föremål äfven till fornsaker och är han »den förste, som velat 

 åt en historisk samling i Lund bereda en själfständig ställning» (Elof Tegnér). 

 Efter Sven Lagerbrings död fick Retzius i anledning af ett kanslersbref ainnodan 

 (3! jan. 1788) att sätta upp ett förslag till reglemente rörande myntkabinettets be- 

 varande etc. Han väcker så frågan om upprättande af ett Museum historicum 

 (14 juni 1788). Först då N. H. Sjöborg blir professor 1791», får Retzius ett 

 kraftigare stöd för sina sträfvanden i denna fråga, men ej förr än 1805 kommer 

 historiska museet till stånd. Den 20 sept. 180ô skänker Retzius sin samling al' 

 »antiquiteter» till museet och den 6 nov. lämnar Sjöborg sin. Af dessa var Retzius 

 samling den betydligaste och värdefullaste särskildt för nordisk arkeologi. Hans 

 katalognotiser angifva särskildt för en del flintsaksfynd, åsikter långt före sin tid. 

 Genom dessa gåfvor blef den arkeologiska samling, som Kilian Stobœus lagt grunden 

 till, en god stomme för vidare utveckling åstadkommen genom Retzius energi och 

 klara omdöme. Det var genom en tredje stor naturforskare vid vårt universitet, 

 Sven Nilsson, som samlingen skulle nå ytterligare förkofran såväl i kvantitet som 

 kvalitet. 



Var Retzius gåfva till universitetet 1805 af hans historiska samlingar af stor 

 betydelse, så var detta ännu mera fallet med den storartade donation han den 11 juni 

 1811 gjorde, när, såsom jag förut omtalat, bysten af den af honom så beundrade 

 Jjinné uppsattes i museet. Han skänkte då hela sin högst betydande »samling af 

 uaturalier af alla slag» till Lunds universitet. I sitt tal vid detta tillfälle nämner 

 Retzius med hänförelse om såväl Unné som Stobfeus. I den stora salen på zoolo- 

 giska museet i Lund se vi ännu bröstbilden af Linné, och i samma sal hänga två 

 gamla minnestaflor, som vittna om hvad Stobfeus och Retzius gjort och varit. Linné 

 står där såsom förbindelsen mellan dem båda, — de bada, hvilkas bröstbilder vi i 

 dag uppsatt. Men Linnébilden på museet är af den åldrade Liun('', som Retzius 

 sett och beundrat. Till Lund hörde förvisso också en stolxeansk Linn('', den unge 

 studenten med den vaknande blicken för naturen och med den outsläckliga åtrån 



