34 



Carl M. Fürst. 



Stobœus, så hade det väl under senare tid försvunnit. Endast det allra bästa hade 

 von Döbeln att säga om Stobseus. 



Kilian Stobteus var såsom vi sett utöfvande läkare nästan från sin studietid 

 till sin lefnads slut. A^etenskaplig verksamhet utöfvade han såväl inom medicin 

 och naturvetenskap som historia. 



Egentligen var han endast under v J)öbelns sjukdom 1722 och 1723 ofhciellt 

 anställd vid universitetet som lärare inom medicin. Tnder denna tid är det, som 

 Nils Ilosén v. Rosenstein är hans lärjunge. Emellertid fortsätter han siu undervis- 

 ning allt framgent uti medicin, men privat, och hans verksamhet ej blott fördrages 

 af hans akademiska kamrater utan uppfattas både såsom nyttig och nödvändig för 

 universitetet. Något .sjukhus eller någon sjukstuga, som den Lars Roberg fått till 

 stånd i Uppsala, fanns ej i lAmd på Stobfeus tid. Den offentliga undervisningen 

 var teoretisk från katedern. Då och då med stora mellanrum förrättades en anato- 

 misk dissektion, vid hvilken äfven allmänheten hade tillträde. Kilian 8tobœus under- 

 visning bief därför af desto större betydelse i praktiskt hänseende, då han hade en 

 stor klientel att ställa lill sina lärjungars förfogande. Fastän utan sjuklius blef likväl 

 nndervisniugen omedelbar, såsom, ('arl Linnteus vittnar i sitt bref till Stobœus den 2 

 okt. 1731, då han säger, att han ej hade tillfälle i Uppsala att få »lära af den svidandes 

 egen mun, såsom fordom». Det var dels besökande sjuke, dels .sjuke, som studen- 

 terna gemensamt med sin lärare ellei' på hans uppdrag besökte och som tjänade till 

 undervisningsmaterial. De unge medicinarna, som bodde i hans hus, fmgo alltså ej 

 blott teoretisk undervisning utan äfven såsom assistenter deltaga i behandlingen. 

 De fingo själfva bereda läkemedel })â hans laboratorium och de hngo hjäl])a honom 

 i besvarandet af de skriftliga konsultationer, han fick från när och fjärran, troligen 

 såsom skrifvare efter hans diktamen, då händerna af värk sveko honom. De tingo 

 också göra sjukresor för sin lärare. När han om somrarna såsom brunnsläkare 

 reste till Ramlösa, fingo de unga medici följa honom såsom underläkare eller 

 amanuenser äfven hit och således samtidigt lära som vara sin mästare behjälplig, 

 ty, såsom Leclie säger, då Stobœus var nog illa halt >, kunde han siälf icke »bringa 

 sig omkring till alla dem som behöfde hans hjälp». 



Endast en ringa del af Stobseus medicinska brefsamling finnes kvai'; men att hans 

 anseende som läkare var stort, det angifves af alla samtida, som tala om honom. Han 

 visste äfven att viima sin klientels ^'jersonliga förtroende, och huru högt han skatta- 

 des i den familj han var läkare, visar t. ex. rörande den Piperska familjen såväl Christina 

 Pipers som Levin Möllers, Koulas och Linnés bref. Huru utförligt och omsorgsfullt 

 han lämnar föreskrifter till sina patienter, skildra hans bref rörande Carl Gyllenborgs 

 och Fersens sjukdom och bref vet till en obekant person från Göteborg 1725. 



Skall man på grund af dessa bref bedöma Stobceus medicinska ståndpunkt, så 

 förefaller det som han varit mycket infiuerad af sin store samtida Boerhave, men att 

 han på grund af sin naturvetenskapliga bildning vetat att individualisera och på grund 

 af eget omdöme och erfarenhet gifva sina råd. Att han i dem visar sig vara ett 

 barn af sin tid är ej underligt. Gifvetvis kan hvarken han eller patienten undvara 



