36 



Carl M. Fürst. 



mikroskop, som för uärvarande finnes på anatomiska institutionen i Lund, har sitt 

 ursprung från museum stobaeanum och användts på amphitheatruin anatoraicurn 

 på Stobseus tid. 



Innehållet i Stobeeus naturvetenskapliga museum var mångartadt. Dit hörde 

 ett herbarium, hvarom redan Linné talar och säger sig af det hafva lärt att 

 klistra upp växter. Leche tyckes särskildt hafva bidragit att öka barbariet. Upp- 

 gifterna från Leche i det Martinska minnestalet förefalla dock något skrytsamma och 

 öfverdrifna i afseende på hans betydelse för de Stobœiska samlingarna. Leche kom 

 först 1733 till Stobteus, och då hade samlingarna redan nått en betydlig utveckling. 

 1735 lämnade Stobseus dem till universitetet, men fortsatte att öka dem. Leche 

 fick emellertid då enligt sin egen uppgift närmaste tillsynen af samlingarna. Enligt 

 hvad som äfven antydes var detta på förslag af Stobœus. Säkerligen hade Leche både 

 förstånd och intresse att vårda dem. Sedan Leche lämnat Lund, var det väl Kehler, 

 som fick samlingarna under sin uppsikt och, såsom A. J. Retzius uppgifver, till sam- 

 lingarnas skada. — Tydligt är, att Stobteus mest intresserade sig för »petrificaterna». 

 De tyckas också hafva utgjort samlingens kärna. Magnus v. Bromell och Stobseus 

 möttes i arbetet med fossilen, och af intresse är Linnés yttrande i sitt bref d. 12 

 oct. 1731 till Stobseus: »Af allt hjerta gör mig ondt, så ofta jag hågkommer Arch. 

 Bromels död, som skedde, förr n hans Specimina Lithogr, Svecanae blefvo completta, 

 men gratulerar oss ändock, att vi hafvom succedaneum meritissimum & aquipollens 

 uti Högl. Hr Professoren [(nid gifve helsan och lifstiden], som, (hvilket) jag vet och 

 har redan persvaderat allom häruppe, gör de svenskes nation en odödlig ära i ste- 

 nar. Hela Societeten gratulerar sig deråt». Säkerligen hafva de båda bytt fossil, 

 och vi känna, åtminstone hvilken stor samling af skånska fossil, som Stobseus 

 säudt v. Bromell. 



Stobseus publicerade trenne afhandlingar uti geologi. Den första är den märk- 

 ligaste. Det är en af våra första paleontologiska afhandlingar i Sverige och har sitt 

 stora värde både genom undersökningens resultat och genom de exakta forsknings- 

 metoder, den visar sin författare besitta. När man läst den, förstår man, att dess 

 författare uppbars af forskarens heliga eld, som släokes först med döden och som 

 griper ikring sig, när antändligt material finnes tillgängligt. 



Sedan uråldriga tider voro de s. k. Brattingborgs penningarna från Biskops- 

 gården på Ifö kända, och uppfattningen, att de voro förstenade penningar, var för- 

 bunden med traditionen om den spetälske ärkebiskop Andreas Sunesons isolering 

 på ön. I andra länder voro de äfven bundna vid mer och mindre mystiska hi- 

 storier. Urgamla [)cnningar ansågos de vara ej blott af allmogen utan ock af 

 historieskrif varna. 



Stobseus tyckes tidigt fått sin uppfattning klar, att de voro naturföremål, att 

 de hade tillhört djurriket och voro musselskal. Han hade senast 1727 sändt sin 

 vän v. Bromell exemplar, för hvilka han tackar i ett bref d. 18 sept. 1727 (publi- 

 ceradt i not n) sid. 14 Stobaei opuscula). Han säger där, att det är svårt säga, hvart 

 de höra eller hvad delar de äro, men att han anser dem vara lock till en snäcka ss. 



