Kilian Stohpens och hans brefväxling. 



41 



— frän dessa föreställningar liärleda sig benämningarne »ceraunii» thorviggar, åskste- 

 nar o. d. — och han söker på samma gång förklara dessa föreställningars uppkomst. 

 Efter att hafva uppdragit en bestämd gräns emellan »ceraunii naturales» — natur- 

 alster, sådana som echiniter, belemniter o. s. v., hvilka icke mindre än fiintredskapeu 

 antogos stå i ett mystiskt sammanhang med blixten — och >fictitii», hvilka leda 

 sitt ursprung fråu menniskors arbete, framställer han sedan sina åsigter rörande de 

 sednare. För sin tid voro dessa anmärkningar utan tvifvel förtjenta af mera upp- 

 märksamhet än som hittills kommit dera till del». 



»Det torde icke böra betvifias — heter det i den afdelning af hans arbete, 

 som handlar »De usibus variis cerauniorum», — att de äldsta verktyg för dagligt 

 (och nödvändigt) bruk, innan ännu jernets bruk och behandling var känd, varit för- 

 färdigade af sten. — För denna mening finner han stöd i hvad som redan då be- 

 rättades rörande vilda folkslags bruk af stenredskap. Det röjer sig häraf, att han 

 icke varit fremmande för en komparativ undersökningsmetod. Mot den åsigt, som 

 gjorde sig gällande jemte de vanliga föreställniugarne om dessa fornsakers samman- 

 hang med blixten, att dessa nemligen uteslutande varit bestämda för religiösa bruk, 

 vid offringar o. d. — en åsigt, som ännu ett århundrade fortfor att herska så väl 

 bland fornforskare, som bland allmänheten — gör Stobœus den invändning, att de 

 talrika grafhögar, som innesluta fornsaker af flinta, icke uteslutande torde hafva till- 

 hört offerprester, utan snarare krigare och höfdingar. Ty till stridsvapen anser hati 

 de vanligen förekommande former af flintredskap företrädesvis lämpliga, men an- 

 märker dock att många bland dem, som anträffas i grafhögar, dels äro så små, dels 

 så konstfärdigt utarbetade och sköra, att de icke torde hafva varit för något prak- 

 tiskt bruk använda, utan snarare såsom en hedersbevisning åt de döda blifvit i 

 grafven nedlagda. — Det är först, när Stobœus vill förklara uppkomsten af benäm- 

 ningen thordönsviggar, som det visar sig, huru tidens iiiytologiska åskådningssätt 

 äfven på honom icke förfelat att utöfva in Hy tände». 



»Hvad han såsom fornforskare verkade lyckades icke under 18:de århundradet 

 att förvärfva honom namn såsom en af sin tids mera framstående män på detta om- 

 råde». Tegnér anser, »att den mans arbete icke borde med tystnad förbigås, som på 

 samma gång som han lade grunden till dess (Lunds historiska museum) samlingar, äfven 

 framställde åsigter rörande forutidsstudiet, som visa att han i detta afseende hunnit 

 framför sin samtid och framför ett par generationer af lärda, som efter honom be- 

 arbetade samma område». 



Stobseus arbete: Introductio compendiaria in notitiam fundamentorum historiée 

 civilis, inprimis patri;e. Sect. iMua de Monumentis Lapidariis. Resp. Zach. Aar. Kihlgren 

 1740. Sect. 2:da de Numismatica. Resp. Ax. Raab 1741. (Opuseula 183—223) äro 

 afhandlingar i form af kortare satser eller teser och med dem åtföljande anmärk- 

 ningar eller bevis angifvande litteratur och handskrifter, runstenar m. m. Sect. 1 

 är ledsagad af runalfabet och utdrag från runstafvar, runinskrifter i Lunds dom- 

 kyrka samt inskrifter från runstenar. I Sect. II redogöres dessutom för en del mynt 

 och medaljer och af bildas ett par mynt med runor. Till Stobeeus afhandling: De 



LiinJs Uuiv:.s Årsskrift. Afd. 2. Bd 2. G 



