m 



46 Oarl M. Fürst. 



och lirtigt intresse höll hans själ i ständig spänstighet, som döfvade plågorna och 

 kom honom att glömma den kroppsliga skröpligheten. Verksamhetsbehofvet, det 

 ständigt Iniunande naturforskarsinnet och lusten att meddela till andra, hvad han 

 visste, tvingade den sjuke Stobaeus, som hade svårt att själf röra sig ^) för att fritt 

 studera naturen, att söka skaffa den in till sig i hemmet, att blifva samlare af na- 

 turalia. Då hans egna armar och ben ej stodo honom bi, visste han att väcka ung- 

 domens intresse för sitt arbete. Den kom därigenom att både med hand och fot 

 (a manibus et pedibus) vara honom behjälplig i hans många omfattande vetenskap- 

 liga och praktiskt medicinska verksamhetsfält. Hans egna lidande och umbäranden 

 hade bidragit att göra honom till en medkännaiide och uppoffrande läkare, en välgö- 

 rande, stödjande lärare. Fjellströms versar (sid. 14) antyda, att Stobaeus äfven med 

 penningar understödde de unge eller betalade dem för hvad de samlade åt honom. 

 Genom Leches och andras skildringar förstår man, hvilken stort anlagd karaktär 

 Stobeeus var, huru klart och vidt hans blick såg. Man känner den erfarne läkaren 

 i omdömet af de personer, som han vinner till sina särskilda lärjungar. Det är 

 en präktig stam, som fostras vid hans härd och går ut i vårt land. 



)Stobaîus var en ytterst rättrådig man både i ord och handling. Det finner 

 man ej minst genom hans uppträdande i konsistoriet. >^Med undantag af Andreas 

 Rydelius var det ingen af de samtidigt vid universitetet anställda lärare, som åtnjöt 

 det allmänna anseende och den odelade vördnad, som Kilian Stobœus» (Weibull k 

 Tegnér). Konsistorieprotokollen visa ständigt hän på kollegernas förtroende och akt- 

 ning och i de besvärliga striderna med den store bråkmakaren, professor Menlös 

 (memorial-professorn) sökte Kilian Stobteus fogligt ställa till rätta, så länge möjligt 

 var, men drog sig sedan ej för att manligt säga den oresonlige herren sin uppfatt- 

 ning i tydliga ordalag. 



Stobaeus säger en gång 1736 till Menlös angående ett af hans memorial, att 

 araplissimum consistorium lärer »nogsamt finna, att det är ett stort oförstånd, som 

 mera bör beklagas än beswaras. Jag påstår allenast, att samma hans skrift, såsom 

 ett nytt bewijs af hans orolighet och trätosamhet må ad acta bli fvva för warad ; hälst 

 icke föruth fehlas nog Documenter, till att det samma bewisa». 



Stobteus yttrande i Klonst. Protokoll den 2 oktober 1736 § 4 i samband med 

 dekanatets besättande i filosofiska fakulteten är betecknande både för Menlös och 

 för Stobaeus, som där i koncentrerad form säger Menlös sin mening: 



Hwad skiäl iag har hatft till detta alns Decanat att votera Hr Profes.soren IMollei', finnes in 

 actis, Men tor öfrigit täcktes Ilögwälborne Hr Baron och Rector lllnstris, samt Amplissimnm Col- 

 legium Acad:m betäucka, huru lijtet Hr Professor Menlös den framfarne tijden warit i stånd att 

 wäl skiöta denna Syszlan som uti publique och tryckte skriffter, såsom uti Cataloge Lectionum 

 publicarum luijus anni, och sedermera uti 1737 åhrs allmanack, f()r Publico beklagar sig ötVer hin- 

 der och förtryck uti siji Profession; Men lickwid Siiilf, igenom Många ingifne Memorialev och in- 



') I Konsist. Prot. Ü2 aug. 1785 under Stobseus rektorsår siiger han: Emedan jag förutan en 

 swår lu'ostwiirck af min gamla passion uti liöffteji och låren är. så plågad, att jag icke får ro hwar- 

 ken natt eller dag, och icke kan utan största smärta sättja foten till jorden, kan jag ock icke, 

 ehuru gärna jag wille, hålla Consistorium. 



