Om sammanhanget mellan osmotiskt och elektriskt tryck. 



5 



5. Då värmevågor framskickas genom A från eu yttre värmekälla, placerad 

 på något sätt vid sidan af A, så att det blir i en bestämd riktning samma vågor 

 framgå genom A, så blir temperaturen störst närmast värmekällan ^) och aftar 

 därefter kontinuerligt i den ifrågaställda riktningen. För enkelhetens skull antaga 

 vi, att antingen värmekällan står oändligt långt från A, — värmevågorna därifrån 

 äro då plana vågor, — eller att värmet från värmekällan yttrar sig i den fria 

 etern genom vågor af helt annan period, än som gäller för ^-molekulernas egen- 

 svängningar. I båda fallen är formel (1) direkt tillämplig, och vi se däraf, att för 

 alla punkter på en isoterm är A:s täthet densamma, när värmerörelsen blifvit 

 stationär. Stationär kan den dock ej bli med mindre att väriBet, som inströmmar 

 i A, äfven å annat håll borttores därifrån. Och om, som vi antaga, A:s molekuler 

 icke råka i någon fortgående rörelse, så blir värdet för p konstant i A. Tätheten 

 p blir då omvändt proportionell mot absoluta temperaturen, och A:s molekuler 

 samlas härmed ihop till homogena lag utmed isotermerna. 



Vi tänka då endast på hvad som A absorberar af värmevågorna utifrån, och 

 som sedan fortplantar sig genom ledning från det ena till det andra molekullaget. 

 Det blir värmevågor med samma period som för egensvängniugarna af J.;s mole- 

 kuler, och för dessa vågor stå, när rörelsen blifvit stationär, molekullagen som 

 väggar, som öppna sig periodiskt lika ofta som vågorna repeteras. Af art. 2 följer 

 då, att inom A måste af de utifrån inJcomna värmevågorna alstras en skara förtun- 

 nade vågor, som gå åt ett håll, och en annan skara af i samma grad förtätade vågor, 

 som gå åt det motsatta hållet, men antingen i eller mot de första vågornas framskrid- 

 ningsriktning. 



6. På ställena för de yttre vågornas inträde är formel (1) ej giltig, ty på 

 dessa ställen spela molekulernas tvungna svängningar af nämnda vågors period en 

 större rol än deras egeusvängningar. Och liknande gäller äfven andra delar af 

 J.:s yta. Det tryck, hvilket, såsom (1), härrör allenast från molekulernas pulsa- 

 tioner, d. v. s. enkelt-harmoniska oscillationer i storlek, varierar därmed hastigt i 

 närheten af kroppens yta. Det blir då nödvändigt, att ytpartiklarne råka i tyngd- 

 punktsoscillationer, för att på något vis trycket inifrån skall motvägas. Trycket 

 från tyngdpunktsoscillationerna skulle erhållas af krafterna (6) i »Osm. trycket» 

 så som ofvanstående p (1) erhölls af krafterna (5) sammastädes. 



Eller ock skulle, såsom mycket väl kan hända, de värmevågor, som i A fort- 

 planta sig genom ledning från det ena till det andra molekullaget, vid J.:s yta 

 reflekteras med omkastning af tecknet för förtätningen, i den mån de ej genom 

 strålning eller ledning afgifvas utåt. Då komma nämligen ytpartiklarne icke i så 

 betydliga egensvängningar som de inre, och trycket (1) på de förra från de senare 

 bhr då också mindre än trycket af samma slag inne i kroppen. Härtill kommer 

 nu äfven en motsvarande omkastning af tyngdpunktsrörelsen för ytpartiklarne. 



^) Obs. att T = kinetiska energien pr enhetsvolum för värmevågorna i kroppens eter. Se 

 noten till sid. 13 i »Osm. trycket». 



I 



