studier öfver polleiislaiigui'iics iiTitationsiörelser. 



5 



in i den fosfatlialtiga gelatinklossen, där den snart bortdog, ett förhållande som af 

 Newcombe och Rhodes jämnställes med det af Rothebt m. fl. konstaterade faktum, 

 att vissa fritt kringsimmande organismer styra in i lösningar af en osmotisk valör 

 så stark, att den verkar momentant plasmolyserande och dödande. 



Medels den nu skildrade gelatinmetodiken kunde Newcombe och Rhodes äfven 

 påvisa negativ kemotropism hos rötterna. Bereddes den ena gelatiuklossen med 

 lösningar af ammoniumnitrat, kalciumnitrat, kaliumnitrat och magnesiumsulfat i 

 koncentrationer isosmotiska med 0,28 7o NagHFO^^, så växte flertalet rötter in i den 

 motsatta, endast vatten innehållande gelatinmassan, och de öfriga förblefvo raka. — 

 De nu refererade resultaten erhöllos med rötter af hvit lupin; användes däremot 

 rötter af Cucurhifa pepo, så erhöllos mj'ckct svaga utslag, och förff. hålla det på den 

 grund för sannolikast att gurkrötterna ej äro kemotropiskt retbara. 



De af Newcombe och Rhodes erhållna resultaten ha i år (1905) bekräftats 

 och i väsentliga punkter kompletterats af två tyska forskare, Lilienpeld ^) och Sam- 

 met som samtidigt och oberoende af hvarandra anstält undersökningar öfver 

 rötternas kemotropism. 



Lilienfeld, hvars undersökning utförts på Kny's laboratorium i Berlin, an- 

 vände för sina försök att börja med den af Newcombe och Rhodes införda meto- 

 diken, enligt hvilken roten placeras mehan två gelatinklossar, af h vilka blott den 

 ena innehåller det ämne, hvars kemotropiska retningsförmåga skall undersökas. 

 Då emellertid denna metod i flera fall gaf otillfredsställande resultat, använde 

 Lilienfeld en annan försöksanställning, som i hufvudsak kan återges på följande 

 sätt. Runda glasskålar af 15 cm. genomskärning och 12 cm. höjd fylldes med en 

 lösning af 3 % gelatin i destilleradt vatten. Efter stelnandet utskärs i midten ett 

 rundt hål, som rymde 20 ccm. vätska; häri braktes det ämne, som skulle pröfvas, 

 antingen i vatteulösning, eller i händelse af svårlösighet suspenderadt i vatten. Rötter 

 af iwj3?«?(S-grodd plantor (15 — 40 cm. långa) borrades därefter på olika afstånd från 

 det centrala hålet ned i gelatinmassan — detta kan ske utan att rötterna skadas 

 — och det hela placerades därpå under 24 — 48 timmar i en mörk och fuktig kam- 

 mare. Det i den genomskinliga gelatinen i centrifugal riktning diffunderande saltet 

 föranledde nu i många fall rötterna till krökningar, som direkt kunde iakttagas och 

 fotograferas. Genom jämförande kulturer i vatten och fuktig luft faststäldes äfven, 

 om och i hvad grad det använda saltet i homogen fördelning påverkade resp. 

 hämmade rotens normala tillväxt. 



Med tillhjälp af den nu skildrade försöksmetoden, som visat sig vara vida 

 öfverlägsen den af Newcombe och Rhodes använda, har Lilienfeld kunnat på- 

 visa en otvetydig kemotropisk reaktionsförmåga hos rötterna äfven i sådana fall, 

 där experiment utförda efter den NEWcoMBEska metoden utfallit genomgående nega- 



') E. LiLiENFKr,r> : lieber den Chemotropismns der Wurzel, Beihefte zu Botanisches Cen- 

 tral))latt. Bd. XIX, Abth. 1, Heft 1, pp. 131—212. 



'0 R. Sammet : Untersuchungen über Cheniotropisnius und verwandte Erscheinungen bei 

 Wurzehi, Sprossen und Pilzfäden, Jahrb. f. wissensch. Botanik," Bd. 41, pp. 611 — 649. 



