6 



Bengt Lidl'orss. 



tivt. Positiva krökningar erhöllos med Na^HPO,, (NHJ^HPO^, KNO3 K^SO^, 

 KgFIPO^, K2CO3, NagCOg, Ms^g (PO J^ maltextrakt, köttextrakt samt med vissa anilia- 

 färgämnen t. ex. eosin, fuchsin och methylenblâtt, dessa sistnämnda i 0,01-procentiga 

 lösningar. För salternas vidkommande synes den för retningseffekten optimala 

 koncentrationen under de gifna försöksbetingelserna mestadels ligga mellan 1 — 0,1%; 

 retningsminimiun ligger i vissa fall ganska lågt, för (NH^)^HPO^ t. ex, vid 0,oooi %. 

 Anmärkningsvärdt äi', att de nu n.ämnda salterna under alla omständigheter, (alltså 

 äfven vid supraoptimal koncentration) verka positivt kemotropiskt; endast kalium- 

 nitrat bildar liärih\ån ett undantag, i det att O,i-procentiga lösningar föranleda po- 

 sitiva krökningar, 0,2 — 0,5-procentiga lösningar förhålla sig indifferent och 0,6 — 1- 

 procentiga lösningar verka repulsivt. 



A andra sidan visade det sig i de LiLiENFELDska försöken, att en del salter, 

 däi'ibland flera goda närsalter, regelbundet framkalla repulsionsverkningar, äfveu 

 i relativt låga koncentrationer. Detta gäller om NH/'l, NH^NOg, NaNO,, Ca(N03)2, 

 NaCl, KCl, CaClj samt salterna af de tunga metallerna, i främsta rummet Cu, Pb, 

 Zn, Hg. Bland alkalimetallernas salter intager NaCl en särställning så till vida, 

 som repulsionen redan framträder vid användning af 0,0001-procentiga lösningar, 

 medan däremot KCl ej synes verka i svagare koncentration än 0,1 %, Tungmetall- 

 halterna framkallade redan i 0,00001-procentiga lösningar (sublimat) utpräglade re- 

 pulsionsverkningar. — Fria syror verkade i koncentrationer af 0,001, 0,01 och 0,1 % 

 starkt repulsivt, däremot erhölls svag attraktion vid användning af fosforsyra och 

 svafvelsyra i 0,0001-procentiga lösningar. 



De försöksväxter, Lilienpeld användt för sina undersökningar ha dels utgjorts 

 af Papilionacéer {Ltqnntts liilcus, Vicia Faha, Pisuni sativum), hvilka i hufvudsak 

 gifvit de ofvan refererade resultaten, dels af Cruciferer, hvilkas rötter dock på grund 

 af sin spädhet ej kunde nedstickas i den stelnade gelatinmassan, utan därför under- 

 sökts efter den NEwcoMBEska metoden, som äfven i dessa fall gifvit mindre till- 

 fredsställande resultat. Rötterna af Cncurhita Pe2)0, hos hvilka Newcombe och 

 Rhodes ej kunde påvisa någon kemotropisk retbarhet, reagerade i försök anstälda 

 efter Lilienfelds metod tydligt kemotropiskt, ehuru märkbart svagare än rötterna 

 af de ofvannämnda Papilionacéerna. 



Ungefär samtidigt med de nu refererade undersökningarne af Lilienpeld har 

 från Leipzigerinstitutet utgått ett arbete af R. Sammet, hvars förra hälft sysselsätter 

 sig med rötternas kemotropism. Sammet har kommit till samma resultat som 

 Lilienpeld så till vida, som han hos rötterna af de undersökta försöksväxterna, i 

 främsta rummet Lupinus albus och Vicia sativa, kunde påvisa otvetydiga keinotro- 

 piska krökningar. Dessa voro vid användning af svagare koncentrationer af positiv 

 natur och inträdde gent emot alla de använda substanserna, ehuru en hel del såväl 

 i kemiskt som näringsfysiologiskt hänseende högst olikartade föreningar pröfvades 

 (alkohol, eter, kamfer, klornatrium, kaliumnitrat, rörsocker, gips, ättiksyra, glycerin). 

 Vid användning af starkare koncentrationer fann Sammet, att den positiva reaktionen 

 mestadels slog öfver i negativ. Då man erinrar sig, att Lilienpeld i sina försök 



