studier öfver pollenslangarnes initatioiisrörelser. àà 



Några exakta värden kunna naturligtvis ej erhållas på denna väg, då substansen 

 användes i fast form. 



För att något närmare kunna bestämma retningströskeln ha därför försök an- 

 stalts med diastaslösningar. Försöken utfördes på så sätt, att pollenkornen fingo 

 gro i en på objektglaset utbredd gelatindroppe, i hvars midt före stelnandet place- 

 rats en glaspärla. Efter 1 — 2 timmar, då slangarne befunno sig i rask tillväxt, 

 borttogs glaspärlan försiktigt med en pincett, och i det på detta sätt uppkomna 

 runda hålet ifylldes nu en diastaslösning af bestämd koncentration. Den från det 

 centrala runda hålet i centrifugal riktning genom gelatinet diffunderande diastasen 

 utlöste nu, allt efter lösningens koncentration, starkare eller svagare kemotropiska 

 krökningsrörelser, hvilkas uppträdande och förlopp dkekt kunde fullföljas under 

 mikroskopet. 



Som försöksväxt vid dessa experiment tjänade mestadels Vallota purpurea, 

 hvars pollen gror raskt och jämnt, och hvars pollenslangar äga en starkt utbildad 

 känslighet gent emot proteinämnen. 



Med tillhjälp af den nu skildrade försöksmetoden har det kunnat påvisas, att 

 Vallota s pollenslangar ännu af 1- och O,i-procentiga diastaslösningar föranledas 

 till tydliga positivt kemotropiska krökningar. Med lösningar af en diastashalt under 

 0,1 % erhölls däremot inga säkra resultat. Med iakttagande af de ofvan gjorda 

 reservationerna skulle alltså retningströskeln i detta fall kunna fastställas till 0,i "/n 

 diastas. För andra, niindre känsliga pollenslangar torde den ligga åtskilligt högre. 



3). Realdionstiden. 



Med reaktionstid betecknar man som bekant numera den tid, som åtgår från 

 det ögonblick irritamentet börjar verka och till den tidpunkt, då en synlig reaktion 

 börjar inträda. Då reaktionstiden bland annat äfven är afhängig af tillväxthastig- 

 heten, är det tydligt att denna storhet kommer att bli olika, allt efter den inverkan 

 kulturmediets beskaffenhet utöfvar på pollenslangarnes tillväxthastighet. I socker- 

 lösningar af optimal koncentration ernår reaktionstiden sina minsta värden, men 

 blir större i den mån tillväxthastigheten sjunker på grund af kulturvätskans allt 

 för stora vUer allt för ringa osmotiska kraft. Det hufvudsakliga intresset auknyter 

 sig naturligtvis till sådana värden, som erhållas med under opfimala betingelser 

 växande pollen slangar. 



Reaktionstiden kan utan svårighet bestämmas antingen därigenom, att på en 

 i tillväxt stadd gelatin- (eller agar-)kultur placeras ett fragment af proteinämnet i 

 fast form, som då sjunker ned i gelatinet och i den mån det löses blir centrum i 

 en kemotropiskt verkande diffusionszon. Denna metod kan emellertid endast an- 

 vändas vid experiment med lättlösliga proteinämnen t. ex. diastas och albumin, hvar- 

 vid naturligtvis lösnings- och diffusionstid måste frånräknas. Säkrare reslutat er- 

 hålles genom att anbringa retämnet i löst form och då lämpligen i en kavitet i 

 gelatinet, såsom ofvan skildrats. 



Lunds Univ:s Årsskrift. N. P. Afd. 2. Bd. 1. 5 



