En vegetationsfärgning av Nodularia spumigenà i Öresund 13 



sannolikt Ànomalocera Patersoni, vilken senare förekom så talrikt, att vattnet starkt 

 grönfärgades därav. 



Enligt Timm (1903) är en annan Copepod, Eurytemora affinis orsak till en 

 liknande, i mjölkvitt stötande vatten färgning i nedre Elbe. 



III. Ökologiska synpunkter. 



Salthalt och näringsförhållande och dessa faktorers inflytande på den 



regionala fördelningen. 



Sammanfatta vi, vad som av ovan sammanställda litteraturuppgifter fram- 

 kommit med hänsyn till Nodularia spumigena och dess utbredningsförhållande, finna 

 vi, att denna alg ingenstädes förekommer i sådan riklighet som just i Östersjön. 

 Inom detta område är den allmänt utbredd från Bottniska Viken längst i norr och 

 sedan mot söder, i Alands Hav, Finska Viken, vid Gotlaudskusten i oerhörd mängd, 

 vid skånska östkusten, i södra Östersjön, i all synnerhet i Danziger Bucht, Greifs- 

 walderbukten, vid Bornholm och trakten däromkring, i Öresund, Stora och Lilla 

 Belt och många andra ställen vid danska kusten, särskilt rikligt i Odensefjord vid 

 Hofmangave på Fyen, i Limfjorden på flera ställen i bukter och vikar, vid Skåne- 

 kusten, svenska Västkusten, Väderö, Gullmarsfjorden, Skagerrak, på sistnämnda 

 ställen liksom i Öresund dock mera sporadiskt. Vidare är Nodularia känd från 

 norska och franska kusterna samt slutligen även från Australien, från Murray - 

 flodens mynning. Dessutom föreligga också åtskilliga uppgifter om NodulariaAynd 

 i sötvatten. Se härom Bornet et Flahault, 1886 — 88, p. 246 — 247, Lemmermann, 

 1907, p. 174. 



Aphanizomenon flos aquœ, den andra av de för Östersjön särskilt karakteristiska 

 vegetationsfärgande planktonformerna, finna vi likaledes utbredd över hela Öster- 

 sjöområdet. Alldeles särskilt riklig synes den vara i de helt eller nära nog helt 

 söta Kurisches och Frisches Haff. Aven i Stettiner Haff med dess endast svagt 

 salta vatten är arten i fråga oerhört talrik och synes där liksom i övriga grunda 

 Östersjövikarna vara en årligen regelbundet återkommande företeelse. Även från 

 Finska Viken och Bottniska Viken längst i norr föreligga uppgifter om rikliga 

 Aphanizomenon-\Ao\\mh\gax. 



Av Bornet & Flahault (1886—88), Schmidt (1899), Hensen (1893) m. fl. an- 

 ses Aphanizomenon flos aquœ som ren sötvattenform, utan möjlighet till produktion 

 i havet. Beträffande dess marina utbredning och betingelserna därför säger Hensen 

 (1. c.) bl. a.: »Für eine Vergleichung der Fänge unter sich empfiehlt es sich, die 

 Menge pro Flächeneinheit zum Ausgangspunkt zu nehmen, weil sich die Pflanzen 

 im ganzen mehr an der Oberfläche halten. Von Arkona habe ich nicht die Anzahl 

 der Zellen bestimmt, sie war hier übrigens nicht bedeutend. Als Mittel für die 10 

 übrigen Stationen ergiebt sich 3955 Millionen, im Haff (Stettiner H.) kamen 8115 



