20 



Gunnar Sjöstedt, 



underordnad betydelse. Vattnets beskaffenhet i näringsfysiologiskt hänseende, sär- 

 skilt dess halt av lösta organiska kväve och fosforrika ämnen, eller med andra ord 

 vattnets renhetsgrad synes sålunda liksom inom limniska området (Naumann, 1921) 

 i huvudsak bli bestämmande för de marina organismernas utbredning i allmänhet. 



Vad särskilt havsalgerna beträffar verkar ett dylikt näringsrikt vatten för vissa 

 grupper i hög grad gynnsamt både i kvantitativt och kvalitativt hänseende. Sär- 

 skilt gäller detta Schizophycéer och i stort sett även Chlorophycéer. För de flesta 

 marina alger, i all synnerhet de röda, i mindre grad de bruna, synes däremot ett 

 näringsrikt vatten verka i allra högsta grad ogynnsamt. Dessa alger äro i allmän- 

 het fysiologiskt icke inställda på en dylik näringsrik miljö utan fordra för sin exi- 

 stens ett medium av annan beskaffenhet i näringsfysiologiskt hänseende. 



Vad särskilt den ovan behandlade, rika baltiska Schizophycévegetationen be- 

 träffar torde denna otvivelaktigt vara att härleda ur det baltiska vattnets allmänna 

 näringsrikedom. Att Schizophycévegetationen i västra Östersjön efter hand avtar 

 mer och mer och snart alldeles försvinner, torde säkerligen icke bero på den ökade 

 salthalten. Algernas i fråga existens inom detta område och deras fullt normala 

 beskaffenhet visar ju, att salthalten i och för sig icke lägger direkt hinder i vägen 

 för deras fortlevnad. Att vattenblomningarna i fråga där upphöra, torde i stället 

 bero på den efter hand inträdande minskningen i vattnets näringshalt. 



Det baltiska vattnets näringsrikedom sammanhänger mycket nära med Öster- 

 sjöns egenskap av innanhav. Genom floder och åar, genom utsipprande grund- 

 vatten tillföres Östersjön stora mängder organisk och oorganisk substans. Härtill 

 kommer vidare rikliga mängder avfallsvatten och avfallsprodukter av olika slag, 

 som från städer, industrianläggningar o. d. oupphörligt ledas ut i havet. Det torde 

 vara ganska säkert, att en näringsanrikning i dylik utsträckning ej enbart kan vara 

 av lokal betydelse utan även måste äga stort inflytande på Östersjövattnet i dess 

 helhet och därmed även sätta sin prägel på hela såväl floran som faunan inom 

 området i fråga. 



