F\nnoskandia är på nästan alla sidor genom förkastningar skilt från omgivande 

 områden. På flera ställen vid dess gränser bar man också studerat dislokationerna, 

 men i de flesta fall har det ej varit möjligt vare sig att bestämma deras storlek 

 och betydelse eller att avgöra, under vilken geologisk tidsperiod de ägt rum. Av 

 de undersökningar som företagits äro utan tvivel de betydelsefullast, som utförts av 

 de norska geologerna över dislokationsfältet vid Kristianiafjorden. Detta fält ligger 

 visserligen helt innanför Fennoskandias gränslinje, men de i fältet uppträdande 

 brottlinjerna stå dock otvivelaktigt i intimt samband med dem som i dessa trakter 

 avgränsa Fennoskandia. Av särskilt stor betydelse för undersökningen av disloka- 

 tionerna är givetvis det förhållandet, att de även uppträda i de fossilförande paleo- 

 zoiska sedimentära bergarterna. Utom vid Kristianiafjorden finna vi paleozoiska 

 sediment på ännu några ställen i Fennoskandias randzon, men endast inom ett enda 

 litet område i densamma förekomma både paleozoiska och mesozoiska sediment. 

 Detta område är som bekant Skåne. 



Genom Nathorsts, Erdmanns och andra svenska geologers undersökningar veta 

 vi att Skåne är genomdraget av i NW — SO löpande förkastningslinjer. Dessa fram- 

 träda ej endast i morfologien utan även såsom formationsgränser. Genom de på 

 1870-talet och senare utförda undersökningarna har man även fått en allmän före- 

 ställning om dislokationernas storlek och ålder. De synnerligen intressanta obser- 

 vationer inan gjorde för ungefär 40 år sedan, borde hava lockat till nya studier över 

 Skånes tektonik. Hittills har man emellertid endast i ringa grad befattat sig med 

 denna och man har aldrig sökt att genom några detaljundersökningar vinna en djupare 

 inblick i t. ex. det sätt varpå dislokationerna ägt rum eller den inverkan de haft på 

 berggrunden och morfologien. Ej heller har man på allvar tagit upp problemet: 

 i vilket förhållande till varandra stå Skånes morfologi, berggrund och tektonik. Det 

 återstår oss också att utreda den roll dislokationerna spelat i avgränsandet av det 

 Fennoskandiska urbergsområdet från det vidsträckta sedimentfältet i söder. Med 

 föreliggande arbete menar förf. sig långt ifrån hava slutbehandlat dessa frågor men 

 vågar dock hoppas att den inom Röstångafältet utförda undersökningen skall bidraga 

 till deras lösning. 



Vid en undersökning av de tektoniska förhållandena inom en dislokationszon 

 är det tre faktorer, som böra särskilt beaktas: tektonikens framträdande i morfologien, 



