8 



Assar Hadding 



Röstånga ligger vid gränsen mellan urbergsområdet i norr ocli silurfältet i 

 söder, just där denna gräns tvärt avskäres genom de stora spricklinjer som mar- 

 kera Söderåsens nordöstra sida. Vi hava således här båda de ovannämnda morfo- 

 logiska typer, vilkas utbildning stod i ett så intimt samband med berggrundens 

 beskaffenhet. Såsom i inledningen framhölls hava vi också här tillfälle att bättre än 

 å kanske något annat ställe i Fennoskaudias södra randzon studera de tekniska rubb- 

 ningarna, deras inverkan på berggrunden och deras betydelse för den allmänna 

 morfologiska utformningen. 



Röstånga-fältets södra del upptages nästan helt av lösa sedimentära bergarter 

 och det bjuder knappast på några i morfologiskt hänseende mera intressanta detaljer. 

 Moräntäcket är flerstädes genomskuret, men dalarna äro föga betydande. Berggrunden 

 kommer huvudsakligen till synes i dalbottnen, mera sällan i dalsidorna. Området 

 genomskäres av ett par diabasgångar, av vilka dock endast den sydligaste är mera 

 märkbar i terrängen. Beträffande denna c:a 3 km S om järnvägsstationen belägna 

 diabasgången är att nämna, att det huvudsakligen är dess nordöstra, för iserosionen 

 starkast utsatta sida, som gör sig gällande i terrängen. På sydvästra sidan hava 

 sedimenten varit bättre skyddade och ligga där mera i nivå med diabasens övre del. 



Annorlunda gestalta sig förhållandena i Röstångaområdets norra del. Redan 

 vid ett flyktigt besök skall man finna, att morfologien här är av mer än vanligt 

 intresse. Särskild uppmärksamhet förtjäna de djupa dalar, som äro inskurna i åsen 

 strax innanför dess nordostrand. 



Från östra delen av Röstånga samhälle sträcker sig i nordvästlig riktning en 

 100 — 200 m bred dal. Ostsidan är låg och visar endast glaciala avlagringar. Ät 



0 följer ett moränfält med i stort sett svag nordlig lutning. I söder är dalen tvärt 

 spärrad genom en ost-västlig barriär, vilken dock är genombruten närmast västra 

 dalväggen. Den breda dalen fortsätter här i en smalare mera markerad. Denna 

 delar sig dock ganska snart i en mera västlig och en mera ostlig gren. Båda bliva 



1 silurfältet mindre framträdande. 



Vi gå emellertid tillbaka till den breda huvuddalen. Järnvägen vid foten av 

 dalsidan anger dennas huvudriktning; landsvägen uppe på sluttningen och bäcken 

 nere i dalbottnen ha också i stort sett samma riktning och visa dess verkliga, 

 något buktande förlopp. Från dalbottnen stiger terrängen åt W och SW än mera 

 jämnt, än mera trappstegsformigt, men ingenstädes brant. På tvänne ställen äro 

 tvärdalar inskurna i åssidan, den ena med riktning i WSW, c:a 100 m NW om 

 gästgivaregården, den andra med mera sydlig riktning 500 m längre åt NW. Dessa 

 båda tvärdalar leda in till en längsdal, den för sin skönhet berömda Nackarps- 

 dalen. Den nordvästra tvärdalen fortsätter även åt S men endast en kort sträcka 

 och slutar tvärt med det bekanta Odensjöbäckenet. Utom dessa djupare dalsystem 

 finner man emellertid även en mängd smärre dalar, vanligen med V-formig tvär- 

 profil eller tvärbranta stup. Deras riktning är växlande och ej alltid samman- 

 fallande med områdets mera framträdande tektoniska huvudlinjer. 



