16 



Assar Hadding 



Trilobiter saknas så gott som fullständigt i dessa kalkfattiga bildningar. I chasmops- 

 lagren (mellersta dicellograptusskiffern) ökas kalkhalten, och vi finna där även en- 

 staka kalkband. 1 denna del av lagerserien uppträda trilobiter något allmännare, 

 och högre upp i lagerserien består faunan till en väsentlig del av lamellibranehiater, 

 gastropoder, brachiopoder och ostracoder. Graptoliterna hava fullständigt för- 

 svunnit. Samtidigt har lagrens petrografiska beskaffenhet ändrats. De kalkfattiga, 

 svarta skiffrarna hava övergått i ljusare, kalkrikare lerskiffrar och märgelskiffrar. 



Utan tvivel hava de anförda petrografiska och faunistiska förändringarna sin 

 grund i en allmän landhöjning under mellan- eller sen-ordovicisk tid. 



Under slutet av ordovicisk och början av gotlandisk tid sker en sänkning av Rö- 

 stånga området (såväl som av övriga Skåne). Ånyo uppträda mjuka kalkfattiga lerskiff- 

 rar, rika på graptoliter men utan den grundvattensfauna, som dominerar i trinucleus- 

 och dalmanitesskiffrarna. Se vi emellertid på den mellersta delen av den gotlandiska 

 lagerserien, märka vi, att kalkband och märgelskiffrar bliva allt vanligare. De yngsta 

 gotlandiska lagren äro ej blottade vid Röstånga, och vi hava således ej där tillfälle 

 att studera de sandstenar, som markera den stora regressionen vid silurtidens slut. 

 Rastrites- och cyrtograptusskiffrarna visa emellertid samma petrografiska och fau- 

 nistiska karaktär vid Röstånga som å övriga ställen i Skåne, och vi hava ingen 

 anledning förmoda, att inte också colonusskiffern och de yngsta gotlandiska avlagring- 

 arna inom här avhandlade område varit lika dem som finnas bevarade i t. ex. Ring- 

 sjö trakten. 



De kristallina bergarterna. 

 Gneis. 



Övergå vi till det kristallina området, finna vi att dess berggrund väsentligen 

 består av röd gneis. Denna är av två slag: i söder, närmast sandstenen, en form 

 tämligen rik på mörka mineral, samt i norra och större delen av området en annan, 

 surare, nästan helt utan mörka mineral. Gränsen mellan de båda formerna går 

 nästan rätlinigt i ost-västlig riktning söder om Odensjön. 



Biotit-mikroklin gneis. 



Den mörkare av de båda gneiserna är en biotit-mi/croJclin gneis, i vilken kvarts 

 och röd mikroklin bilda bergartens huvudmassa. Den petrografiska beskaffenheten 

 visar endast små variationer; parallellstrukturen är alltid mycket tydlig, och pro- 

 portionen mellan de ljusa och mörka mineralen överallt ungefär densamma. Färgen 

 växlar däremot rätt märkbart på grund av aggregatets och särskilt kvartsens färg- 

 ning genom infiltration av sekundärt bildad röd eller gul järnoxid och järnoxid- 

 hydrat. Stundom blir den röda färgen särskilt djup, nästan purpurartad. Bergarten 

 är tämligen finkornig men visar här och var grövre sura sliror eller körtlar. 



