Assar Hadding 



Den mikroskopiska strukturen är densamma som i den stora diabasgången, 

 alltså ej ofitisk. Mineralbeståndet är också lika. Augiten är delvis uralitiserad och 

 kloritiserad. 



Diabasgången 100 m SW om Röstånga kyrka. 



Denna gången är i fältet mindre framträdande än övriga här nämnda. Berg- 

 arten är blottad i vägbanan mellan de båda bondgårdarna SW om kyrkan (lok. 5). 

 170 m längre åt SO bildar gången en låg rygg i dalbottnen. Diabasen, såväl som 

 den kontaktmetamorfoserade skiffern vid dess sidor, har där vid flera tillfällen blottats 

 genom grävningar. Ytterligare 100 m åt SO, strax S om de där belägna bygg- 

 naderna, påträffas diabasen ånyo uuder ett tunt jordtäcke. Gången har således 

 nordnordvästlig riktning. Bredden är obetydlig. 



Diabasgången vid Röstångamölla. 



Gången kan från Röstångamölla följas åt SO och NW under en sträcka av 

 sammanlagt mer än 750 m. Dess bredd är emellertid ej stor, högst 40 in. Enär 

 de mjuka sibiriska skiffrar, som omgiva diabasen, ej i samma grad som denna 

 kunnat motstå erosionen, framträder gången som en markerad rygg. Från norra 

 sidan, där den glaciala erosionen varit starkast, gör den ett särskilt mäktigt intryck. 

 Gångens riktning varierar mellan NNW och WNAV. 



Bergarten utgöres av kvartsdiabas av samma typ, som i den stora gången. 



Kontaktmetamorfos vid diabaserna. 



Diabasernas kontaktzoner äro aldrig mäktiga. I de kristallina bergarterna 

 kunna de till och med belt saknas. I de sedimentära bergarterna, särskilt i ler- 

 skiffer och kalksten, kan emellertid metamorfosen vid de större gångarna vanligen 

 spåras en eller några få meter från kontakteu. 



I Röstångaområdet äro diabaskontakterna flerstädes blottade, och då sidoberg- 

 arten än utgöres av gneis, än av sandsten, lerskiffer eller breccior, liar man således 

 gott tillfälle att jämföra kontaktverkningarna å skilda bergarter. 



Kontakterna mellan diabas och giieis äro vid Röstånga av två slag; de i det 

 närmaste vertikala kontakterna vid gångarnas sidor och de mera horisontella eller 

 snett liggande kontakterna mellan gångarna och deras tak av gneis. Vid de senare 

 är kontaktmetamorfosen ofta mycket tydlig, vid de förra däremot knappast märkbar. 



Vid Nackarpsdalens NW-ända är bergarten, som förut påpekats, i gneistäcket 

 ovan den stora diabasgången starkt röd, och den gör därför intryck av att vara mindre 

 omvandlad än på andra ställen, där den är blekt röd och har en mer eller mindre 

 kaoliniserad fältspat. Under mikroskopet visar det sig emellertid att även i den 

 röda bergarten fältspaten är starkt vittrad och att den röda färgen härrör av det 



