28 



Assar Haddiiig 



vis just för tillvaron av denna». Ä andra sidan framhåller Törnebohm i beskriv- 

 ningen till berggrundskartan blad 1 & 2, att breccians Läge ej sammanfaller »med 

 den i Röstångadalen framstrykande stora förkastningen», ocb att det »ej kan anses 

 avgjort, att den är förkastningsbreccia i strängare mening. Liknande breccior», fort- 

 sätter Törnebohm, »kunna nämligen tänkas bava uppkommit även på annat sätt, 

 t. ex. av talusbildningar.» 



Om bergartens beskaffenhet få vi inga närmre upplysningar i litteraturen. 

 Nathorst 1 säger, att den kan övergå i gneisen men att den »i mera typiskt till- 

 stånd utgöres av kantiga, liksom sönderbrutna, kvartsartade partier, genomdragna 

 av kvartsådror» och Hennig 2 säger att den »består av skarpkantiga fragment av 

 Hardebergasandsten, sammankittade av fint sandstensmjöl». 



Det bör kanske omnämnas, att Nathorst såsom en intressant omständighet 

 framhåller att breccian åtföljes av en diabasgång och att vi således här hava ett nytt 

 exempel på att eruptiverna ofta taga sin väg längs en äldre dislokationslinie. Här- 

 med hava vi anfört allt vad den förefintliga litteraturen har att säga om breccian 

 och vi kunna övergå till att se, hur den ter sig vid ett något noggrannare studium. 



Breccian kan inom Röstångaområdet följas en sträcka av mer än två kilo- 

 meter. Vid järnvägsskärningen c:a 300 m SO om Röstånga station är den genom- 

 skuren och väl blottad. Den har där en sträckning i O — W och bildar ett brant 

 stup vid norra sidan, under det att den södra sidan är morfologiskt mindre fram- 

 trädande. At O kan breccian följas 100 m från järnvägen. Gå vi längre i denna 

 riktning finna vi endast lösa jordlager. Ät W kan den följas till kvarndammen 

 och därifrån vidare åt NW. I denna sin SO-del ligger breccian som förut omnämts 

 innesluten mellan tvänne diabasgångar. Diabasen är i salbandet fullständigt för- 

 vittrad så att den direkta kontakten ej kan iakttagas. Breccian visar ej någon 

 kontaktmetamorfos. 



Vid kvarndammen bar man en naturlig skärning genom breccian. Den är 

 där blottad i en brant vägg och visar en bredd av ungefär 40 m. At NW kan 

 man följa breccian i en rad små kullar bort till de förutnämnda branterna i dalen N 

 om turisthotellet. Där finna vi diabas endast på breccians södra sida, på den norra 

 anstår gneis. Från dalen kan breccian följas nästan utan avbrott ytterligare 350 m 

 åt NW. Fortsättningen döljes av morängrus. Ytterligare 400 m längre åt NNW 

 kommer den emellertid åter till synes och framträder därefter i en rad kullar. 

 Riktningen är här i breccians norra del nord-sydlig. Diabas uppträder där ånyo 

 på dess nordöstra sida, men den stora diabasgången, som under en sträcka av 1,5 

 km följt den sydvästra kontakten, böjer nu av mot NW och skiljes från breccian 

 genom en gneiskil. 



Följa vi breccian utanför kartans område, skola vi finna, att den på en kort 

 sträcka har en nordlig riktning och därefter ånyo får en mera nordvästlig. Den är 



1 Nathorst 1885, sid. 77. 



2 Hennig 1914, sid. 11. Den fotografi (fig. 16), på vilken Hknnigs beskrivning syftar, visar 

 ett parti av breccian nära järnvägen. 



