32 



Assar Hackling 



stora breccian ännu ett par andra som förtjäna omnämnande, nämligen dels en 

 diabasbreccia, dels limonitbreccior 1 . 



Diabasblock uppträda i breccian givetvis endast på ställen där diabas ligger i 

 kontakt med breccian ocb inte ens där annat än undantagsvis. Diabasblocken äro 

 alltid finkorniga eller täla De hava således, såsom ju också var att vänta, tillhört 

 salbandet. De äro alltid fullständigt genomvittrade och till färgen vanligen ljust 

 grå eller smutsgula, stundom med starkt röda fläckar. Ett fullkomligt likartat ut- 

 seende finner man ofta hos bergarten i diabasgångarnas salband. 



En egendomlig bergart är blottad i en liten skärning 100 m SSO om den 

 norra Nackarpsgården. Skärningen ligger inom breccians gränser, men bergarten 

 erinrar ej om någon av de kända brecciebergarterna. Den är grågrön, tät eller 

 grynig, lös eller rent av jordig, med hårdare klumpar tydligen bildade genom silifi- 

 cering av den lösare bergarten. En närmare granskning av bergarten ger vid handen, 

 att den utgöres av söndermalda stycken från diabasens salband. Genom bergartens 

 vittring, dess silificering eller impregnering med järn- och manganföreningar, dess 

 mot breccians nordöstra sida tilltagande halt av gneisigt material, uppkomma en 

 mängd former, vilkas karaktär och bildningssätt skulle vara hart när omöjliga att 

 fastställa annat än genom direkta iakttagelser i fältet. 



1 omedelbart sammanhang med ovan beskrivna diabas-mylonit-breccia, vilkens 

 utbredning är begränsad till några få meter, uppträda normala gneis- och diabas- 

 breccior, de förra huvudsakligen vid nordöstra sidan av brecciestråket (vid gneisen), 

 de senare på sydväst-sidan (vid diabasen). Man kan också finna gneis- och diabas- 

 block blandade till en mera sammansatt breccia. Blocken äro sammankittade med 

 kvarts, vanligen med stänglig utbildning. Icke sällan ser man fria romboederytor 

 å kvartsen i de ofullständigt utfyllda mellanrummen. Dessa äro stundom senare 

 utfyllda av ett mörkt limonitaggregat, vilket också utfyller yngre, blocken och kvarts- 

 cementet genomsättande, sprickor. Vi hava således även här en regeneration av 

 breccian. Denna är så mycket mer iögonenfallande som cementet i de båda breccie- 

 generationerna är så helt olika: i den äldre breccian vitt kvartskitt, i den senare 

 bildade breccian mörkt limonitkitt. 



Utom på ovannämnda ställe har limonitcement observerats på några andra 

 platser i den stora breccian, nämligen vid lokalerna 18, 21 och 28. Den yngre 

 brecciebildningen har sträckt sig utanför den äldres gränser och limonitbreccian 

 är därför ej överallt en regenererad kvartsbreccia. Självständigt uppträdande limonit- 

 breccior hava också iakttagits, som vi i det följande skola se (sid. 34). 



Under mikroskopet är det mörka cementet även i de tunnaste slipproven ogenom- 

 skinligt. Där det inträngt i fina springor i kvartskornen, är det emellertid genom- 

 lysande och till färgen gult. Med soda ger det svarta cementet en tämligen otydlig 



1 Det är givetvis ej lämpligt, att i ena fallet benämna en breccia efter blockens beskaffenhet, 

 i andra efter cementets, men jag tror, att en missuppfattning av benämningarnas betydelse det 

 oaktat är utesluten, här likaväl som då det gäller beteckningarna gneisbreccia och kvartsbreccia. 



