Tektoniska och petrogiafiska undersökningar inom Fennoskandias södra randzon 33 



mangansmälta, men en röntgenspektroskopisk analys visade en tydlig manganhalt, 

 fast ringa i jämförelse med järnhalten. Manganhalten växlar emellertid på olika 

 ställen inom hreccian. 



Beträffande det inbördes ålders förhållandet mellan kvartsbreccian och diabaserna 

 vid densamma skulle man möjligen med tanke på diabasblocken vilja draga den 

 slutsatsen, att breccian vore den yngre av de båda bergarterna. Det är naturligtvis 

 också riktigt, om vi tänka på enbart den del av breccian, i vilken dessa block ingå. 

 Men diabasblocken förekomma, som vi förut framhållit, endast på några få ställen, 

 och de hava där en relativt obetydlig utbredning. Huvudmassan av breccian är 

 säkerligen äldre än diabaserna; härför tala följande förhållanden: 



1. Breccian består väsentligen av gneis fragment ; om den bildats mellan gneis 

 och diabas borde den senare bergarten i långt högre grad än vad nu är fallet lämnat 

 material till brecciebildningen. 



2. Diabaserna visa ett tydligt salband vid kontakten mot breccian. För- 

 hållandet skulle givetvis varit detsamma om breccian bildats vid själva kontakten 

 mellan gneisen och diabasen. Detta bildningssätt är emellertid, som vi ovan fram- 

 hållit, knappast tänkbart. Där det finnes en diabasgång på vardera sidan av breccian, 

 visa båda salband mot densamma. Den kan således, då den består av enbart gneis- 

 f ra gm en t, omöjligt vara yngre än båda diabasgångarna. Den ena av dem måste 

 ovillkorligen vara yngre än breccian, och, då de efter alit att döma äro av ungefär 

 samma ålder, torde breccian således vara äldre än båda. 



Med negativt resultat har jag sökt efter andra, mera bindande bevis för brec- 

 cians relativa ålder. Den visar ej spår av kontaktmetamorfos och i densamma hava 

 ej heller några apofyser från diabasgångarna kunnat upptäckas, lika litet som dessa 

 senare föra några block av breccian. Om vi tillägga, att gångarna aldrig skära 

 breccian, hava vi på samma gång framhållit, att alla de förhållande, som skulle visat, 

 att breccian vore äldre än diabasgångarna, saknas. A andra sidan saknas också direkta 

 bevis för att breccian är den yngre av bergarterna: den övertvärar aldrig diabas- 

 gångarna och kommer ej heller i beröring med dem annat än i salbandet (vid 

 gångens primära kontakt), och i regel saknar den diabasblock även där den ligger 

 innesluten mellan diabasgångarna. 



Breccians regeneration. 



Som av det föregående framgår, kan breccian ej hava bildats genom en enda 

 förskjutning i berggrunden. Den starka sönderkrossningen av gneisblocken och 

 breccians stora bredd tyda på att glidningarna upprepats under fortsatt lösryckande av 

 nya block och sönderpressning av de redan bildade. Uppträdandet av diabasgångar 

 utefter samma linjer och lösslitandet av diabasblocken visa oss andra tektoniska 

 rörelser vid eller i breccian. Bättre än i dessa skilda fenomen kunna vi emellertid 

 hos bergarten själv avläsa de efter varandra inträffade rubbningarna. Breccian visar 

 nämligen tydliga märken efter regeneration, d. v. s. efter förnyad eller upprepad 



5 



