Tektoniska och petrografiska undersökningar inom Fennoekandias södra randzon 39 



hos Oden sjögången. Att förskjutningen skett i samband med tryckrnetamorfoseringen 

 av diabasen, kan knappast betvivlas. Amfibolitens struktur och förskiffriug visar, 

 att den bildats under tryck i nord-sydlig riktning, ocb de ovannämnda förskjut- 

 ningarna förutsätta en pressning i samma riktning. Anmärkningsvärt är även det 

 förbållandet, att diabasens övergående i amtibolit börjar just där man först spårar 

 förskjutningarna. 



Söder om Odensjön äro förhållandena delvis analoga med de ovannämnda 

 vid lokal 49, och även bär finnes en nord-sydlig dislokationslinje. Det södra och 

 större diabaspartiet är fullständigt omvandlat i granatamfibolit och även bos den 

 norra gången kan man spåra en omvandling. Båda gångarna kunna åt öster följas 

 endast till en markerad sänka med nord-sydlig riktning. Denna fortsätter åt S 

 ungefär 300 m. utan mera märkbar stupning, men utplånas därefter i det mot S 

 stupande silurfältet. At N fortsättes den av Odensjödalen. 



I samband med tektoniken bör även ett par ord nämnas om gneisens stryk- 

 ningsriktning. Den är tämligen konstant ost-västlig, vanligen N 85° W; i områdets 

 östra del (vid kvarndammen) är den uppmätt till N 87° O. Endast å ett par ställen 

 bar en annan mera nordvästlig strykningsriktning kunnat spåras. Den är emeller- 

 tid alltid mindre tydlig. 



Förhållandet mellan tektoniken och berggrunden. 



De tektoniska förhållandena komma till synes ej endast i de störningar i den 

 fasta berggrunden, som bär ocb var kunna iakttagas, utan man finner dem i viss 

 mån framträda även i berggrundens petrografiska beskaffenhet. Rent tektoniska 

 äro, såsom redan framhållits, rivningsbrecciorna, och de bilda en ej oviktig del av 

 berggrunden. En ännu större del av denna upptages emellertid av diabas. Denna 

 bergart är inom området, såväl som överallt eljest i Skåne, bunden vid spricklinjer 

 i NW — SO, alltså vid samma linjer som göra sig så starkt gällande såväl morfo- 

 logiskt som petrografiskt i skilda delar av provinsen. Inom Röstångafältet får man 

 emellertid mer än eljest ett klart intryck av att diabasens framträngande skett 

 längs tektoniska linjer och sannolikt i samband med tektoniska rubbningar. De 

 mäktigaste gångarna sluta sig nämligen, såsom förut påpekats, omedelbart intill den 

 stora rivningsbreccian, följande densamma under större delen av dess något sling- 

 rande lopp. 



Morfologiens förhållande till tektonik och berggrund. 



I det föregående har en redogörelse lämnats för Röstångaområdets morfologi, 

 liksom också för dess berggrund och tektonik. Det återstår oss emellertid att se i 

 vad mån den förra är betingad av de senare. 



Söderåsens horstkaraktär har av liera skäl sedan länge ansetts oomtvistlig och 

 de detaljstudier som nu utförts inom Röstånga lämna endast ytterligare bevis för 



