40 



Assar Hadding 



riktigheten av denna uppfattning. Horstens sida förlöper ej rätlinigt utan följer 

 i stort sett riktningen hos de spricksystem, som tydligast framträda i kvartsbrec- 

 cian och diabasgångarna. Bergarterna visa, att här ägt rum ett flertal dislokationer, 

 dels utefter olika med varandra ungefär parallella linjer (vid bildningen av de skilda 

 brecciorna och diabasgångarna), dels också vid upprepade tillfällen efter en och 

 samma linje (vid brecciornas regeneration). Åsens föga brant stigande sida kan 

 således med skäl anses vara trappstegsformigt uppbyggd genom en hel serie för- 

 kastningar. 



Parallellt med åssidan löper Nackarpsdalen och som kartan visar följer den 

 under hela sin längd sydvästra sidan av den stora diabasgången. Dalen fortsätter, 

 som vi förut nämnt, såväl i S som i N ut till åsens sida, och den övertvärar så- 

 ledes såväl i NW som i SW diabasgången och kvartsbreccian. Den måste således 

 också vara yngre än dessa bergarter och kan därför ej heller tänkas vara äldre 

 än åsen-horsten. Den kan således karaktäriseras som en i åsens sida inskuren, 

 skarpt markerad bågformigt böjd dal med ungefär en kilometers avstånd mellan 

 de båda dalmynningarna. Dess läge är sådant, att den ej kan tänkas bildad genom 

 fluvial erosion. I själva verket ligger det ju också närmast till hands att tolka 

 den som en sprickdal i nuvudsak bildad efter traktens mest framträdande disloka- 

 tionslinje. Genombrotten, såväl det norra som det södra, bava en riktning i NO 

 eller ONO, ocb de följa således även de en av områdets viktigaste förklyftnings- 

 riktningar. Genombrotten bava påtagligen ej på grund av en tillfällighet ägt rum 

 å just de ställen, där vi nu finna dem. A båda ställena måste en svaghetszon 

 hava förefunnits. I norr spåra vi en dylik dels i det knä som den stora diabas- 

 gången där bildar, dels ock i det förbållandet att tvänne något divergerande sprick- 

 system där skära varandra. Det ena av dessa är det nordliga, som vi finna ut- 

 bildat i kvartsbreccian, det andra, som är mera nordvästligt, markeras av diabas- 

 gången och de smärre brecciorna som åtfölja den. 



Genombrottet vid Nackarpsdalens SO-ända bar ägt rum just där diabasgången 

 är som starkast hopsnörd. Möjligen kan genombrottet bava underlättats härav, 

 men man bör enligt mitt förmenande ej lägga för stor vikt härvid, enär hopsnör- 

 ningen sannolikt synes större än den i själva verket är eller varit. Gneispartiet 

 SW om den sydöstra smala delen av Nackarpsdalen är genomdragen av starkt markerade, 

 typiska sprickdalar i WNW. Dessa hava sannolikt bildats i samband med glidning av 

 gneisbranterna ned mot Nackarpsdalen. Härigenom har denna dal till en del utfyllts 

 och möjligen bar gueisen därvid även inkräktat på diabasens område. Om således dia- 

 basens hopsnörning endast är skenbar och utan betydelse för uppkomsten av genom- 

 brottet, finna vi däremot i »genombrottsdalens» förlängning åt SW och med dess riktning 

 en zon, i vilken bergarten (gneisen) är fullständigt krossad. Har denna krosszon 

 sträckt sig vidare mot NO, och intet talar bäremot, måste den hava gett anledning- 

 till den södra förbindelseleden mellan Nackarpsdalen ocb dalen NO om åsen. 



Av fullkomligt samma typ som Nackarpsdalen men betydligt djupare och mera böjd är en 

 dal vid Uggleröd, något längre åt NW. Även den är öppen i båda ändar, men såväl norra som 



