Tektoniska och petrografiska undersökningar inom Fennoskandias södra randzon 41 



södra delen är riktad åt N. Den följer endast å en kortare sträcka det nordvästliga förkastnings- 

 stråket och övertvärar, liksom Nackarpsdalen, diabasgången och breccian på tvänne ställen. 



Om Nackarpsdalens bildning, som man av det föregående kan förstå, ligger i 

 tämligen öppen dager, kan detta knappast sägas vara fallet med bildningen av 

 Odensjödalen. Den mystik som vilar över sjön kan i viss mån sägas beröra 

 även dess uppkomst. Det skulle väl dock knappast falla en geolog in att vilja tolka 

 den som en kratersjö även om den för en poetisk natur och särskilt under en vacker 

 månskensnatt kan te sig som en sådan. Föga mera lyckat är det att söka placera 

 en liten hänggletscher så att dalen bildas genom dess erosion. Svårt skall det 

 också bliva att förklara dess uppkomst genom fluvial erosion. Det vatten, som skulle 

 hava utskurit dalen, måste hava kommit från S ocb åt det hållet kan man verkligen 

 också, såsom förut påpekats, i Odensjödaleus förlängning se en tydlig sänka i berg- 

 grunden 1 . Denna är emellertid endast ett par hundra meter lång och slutar vid 

 silurfältet i söder. Härifrån skulle således »floden» bava kommit. Någon förbindelse 

 med silurbavet kan den emellertid ej hava haft, ty Odensjödalen är liksom Nackarps- 

 dalen yngre än den stora diabasgången, vilken i sin tur är yngre än siluravlag- 

 ringarna. De senares utbredning ocb petrografiska beskaffenhet visa, att vid tiden 

 för deras avsättning landytan-havsbottnen i detta område sluttat från N mot S. 

 Så är förhållandet även nu och det finnes ingen som helst anledning att antaga, att för- 

 hållandet varit omkastat under mellantiden, och vi få därför övergiva tanken på 

 Odensjödaleus bildning genom fluvial erosion. De enda bildningssätt, som det så- 

 ledes återstår att pröva, äro bildningen genom glacialerosion och tektonisk bildning. 

 Den förra är, som vi utan vidare kunna förstå vid en blick på höjdkartan, så gott 

 som fullständigt utesluten. Jag återkommer emellertid i den följande redogörelsen 

 för glaciasionens inverkan på området till dessa förhållanden. 



En tektonisk bildning av Odensjödalen må synas svårförklarlig, men med 

 kännedom om den stora roll de tektoniska rubbningarna spela inom Röstångaom- 

 rådet kan det knappast förvåna, att detta bildningssätt efter en närmre granskning 

 av förhållandena visar sig vara det enda, som kan komma ifråga. Dalens riktning 

 sammanfaller med en inom trakten ej ovanlig, men ingalunda särskilt starkt fram- 

 trädande klyftriktning. Denna kan även spåras S om sjön dels i diabasen, dels 

 också med stor sannolikhet, såsom tidigare påpekats, i sänkan S om sjön. Den 

 sprick- eller krosszon som varit upphovet till dalen, behöver ej ha haft någon större 

 mäktighet. De nuvarande dalväggarna äro påtagligen bildade genom ras längs 

 förklyftningsytorna. Där förklyftningen varit särskilt stark, har nedbrytningen gått 

 raskare framåt, och en dalliknande inskärning i dalsidan har bildats. Vi finna 

 minst tre dylika i den västra branten alla med riktning O — W. Särskilt djupt in- 

 skuren är sidodalen 500 m N om Odensjön. 



Odensjöns yta ligger ungefär 60 m ö. b. och dalbottnen N om sjön ligger 

 endast obetydligt lägre. Sjöns botten når däremot ned till 40 m-nivån. Denna 



1 Jfr. Hennig 1902, 514. 



