Tektoniska och petrogiafiska undersökningar inom Fenno.skandias södra randzon 43 



och främst hava dalarna en riktning som starkt avviker från isens rörelseriktning 

 inom området; Nackarpsdalen ligger ungefär vinkelrät mot denna riktning. Denna 

 dal visar dessutom en tvär omböjning och Odensjödalen slutar i tvärbranta klipp- 

 väggar, vilka förhållanden också tala emot en isrörelse i dalarna. I själva verket 

 torde dessa dalar, redan innan isranden nådde fram till dem, varit fyllda med 

 is och snö och efter ytterligare tillskott från inlandsisen och en starkare sam- 

 manpressning av hela massan, har denna med den omgivande fasta berggrunden 

 bildat ett sammanhängande block, över vilket isen gled fram. Endast om vi tänka 

 oss dalarna på detta sättet skyddade kunna vi förklara det faktum att vi i dem 

 finna endast mycket obetydliga moränbildningar 1 . 



Om vi således, som av det föregående torde framgå, ej kunna räkna så mycket 

 med vare sig fluvial eller glacial erosion vid Odensjö- och Nackarpsdalarnas bildning 2 , 

 synes det mig däremot som om marin abrasion härvid hade kunnat spela en 

 icke oväsentlig roll. Det är som bekant en ingalunda ovanlig företeelse vid branta 

 kuster, i vilka skikt av olika beskaffenhet komma i dagen, att de mindre motstånds- 

 kraftiga av bränningar och tidvatten brytas ned så att mer eller mindre djupa dalar 

 bildas. På fullkomligt samma sätt måste givetvis dalar uppkomma, där strand- 

 klippor av i övrigt ensartad beskaffenhet blivit uppluckrade längs tektoniska sprick- 

 linjer. Att dylika förekomma inom Röstångaom rådet i ovanligt stor utsträckning, 

 hava vi förut visat, och det återstår endast att se, om och när en abrasion kunnat 

 äga rum. 



Under senglacial tid låg högsta marina gränsen vid Söderåsen enligt de Geers 

 och Munthes uppfattning ungefär 50 m över den nuvarande havsytan och då 

 Odensjödalens botten ligger 55 — 60 m ö. h. och Nackarpsdalens ungefär 65 m 

 ö. h. hava de således under senglacial tid legat över havsytan. Förekomsten av om 

 också endast tämligen obetydliga glaciala bildningar i dalarna utesluter ju för 

 övrigt möjligheten av deras bildning under sen- eller postglacial tid och även om man 

 med Bobeck förlägger den senglaciala marina gränsen till 70 m ö. b. kan man ej 

 tillmäta detta förbållandet någon betydelse för dalbildningen 3 . 



De transgressioner, under vilka en abrasion kan hava ägt rum, måste således 

 vara preglaciala, de måste också vara yngre än diabaserna, vilka äro postsiluriska. 

 I Skåne har man som bekant haft två transgressioner under denna så avgrän- 

 sade tid, nämligen den sentriadiska och den senkretasiska. Under den senare 

 har landsänkningen i nordöstra Skåne säkert överskridit 30 m men knappast nått 



' Om dalarna varit öppna, skulle man ovillkorligen väntat sig en starkare utfyllnad med 

 glaciala avlagringar i dem, särskilt i Odensjökitteln. 



2 Om dalarna däremot äro prekvartära, är det ej osannolikt, att de i någon mån och särskilt 

 vid inlandsisens avsmältning renspolats genom smältvatten. 



3 De glaciala avlagringarna i Nackarps- och Odensjödalarna utgöras av morängrus och sand. 

 I Nackarpsdalen nära dess N\V-ända tinnes ett markerat »trappsteg» i dalbottnen. Man skulle 

 kunna tänka sig, att detta bildats genom abrasion i den vidare mynningen, men en primär glacial 

 bildning är lika tänkbar. Den liksom moränen talar emot en upprensning] av dalarna genom 

 glacial erosion (jfr Munthe 1920, 56). 



