Tektoniska och petrografiska undersökningar inom Fennoskand'iaa södra randzon 



4f> 



Den karnbriska sandstenen liksom de kambro-siluriska bildningarna överhuvud 

 genomsättes av sprickor tillhörande de tre övriga grupperna (se sid. 37), och dessa 

 böra således betraktas såsom karnbro-siluriska eller postsiluriska. De vid dessa 

 spricksystem bundna bergarterna, rivningsbreccior och diabaser, måste givetvis vara 

 av samma ålder som dislokationerna, och de äro således även de postsiluriska. Be- 

 träffande diabaserna kan man konstatera detta samma åldersförhållande därigenom 

 att åtminstone några av gångarna genomsätta siluravlagringarna. De olika gångarna 

 följa alla ett och samma spricksystem, det i NW — SO, och visa en fullkomlig över- 

 ensstämmelse i petrografiskt hänseende, varför ingen anledning finnes att antaga 

 någon större åldersskillnad mellan de olika gångarna 1 . 



I och med påvisandet av block av diabaserna i konglomeraten inom Höör- 

 sandstenen 2 har man också fastställt att de äro äldre än våra liasavlagringar. Den 

 nu gängse uppfattningen, att de äro av paleozoisk ålder, jävas på intet sätt av för- 

 hållandena vid Röstånga 3 . 



Nästan alla brecciorna följa dislokationslinjerna i NW — SO, men de äro dock 

 av något växlande ålder. Den stora kvartsbreccian är, såsom i det föregående visats, 

 en ren gneisbreccia även där den ligger innesluten mellan diabasgångar, och den 

 får därför anses vara äldre än diabaserna 4 . Breccians upprepade regeneration visar 

 emellertid, att dislokationerna längs denna linje fortsatt även sedan breccian först 

 bildats, och förekomsten på några ställen av diabasblock i breccians ytterkant, vid 

 diabaskontakten, visar, att dislokationerna och brecciebildningen fortsatt även efter 

 diabasens framträngande. 



Yngre än diabasen äro givetvis de rivningsbreccior man träffar inom densamma 

 (t. ex. vid lokal 46). Den rivningsbreccia i kambrisk sandsten, som man i järn- 

 vägsskärningen finner vid själva diabaskontakten, kan knappast vara äldre än dia- 

 basen, enär den då otvivelaktigt även skulle bava innehållit block av gneis, vilken 

 bergart överallt inom området visat stor benägenhet för brecciebildning längs dis- 

 lokationslinjerna. Frånvaron av diabasblock i sands ten sbrecci an tyder på att den 

 bildats, medan diabasen ännu var en relativt ung bergart och innan den genom 

 upprepade dislokationer söndersmulats. I detta sammanhanget bör det även fram- 

 hållas, att kvartsbreccian i järnvägsskärningen ligger, om vi bortse från den senare 

 bildade diabasen, mellan gneisen ocb den kambriska sandstenen. Det skulle således 

 ej förvåna, om man i denna stora breccia träffade på block av sandstenen. Tills- 



1 Ett undantag utgör möjligen Odensjögången, vilken i motsats till övriga gångar varit utsatt 

 för en stark tryckåverkan och därför kan tänkas vara äldre än de andra gångarna. 



2 Blocken omnämnas först av Nathorst, 1885, sid. 57. De överensstämma till sin petro- 

 grafiska beskaffenhet fullständigt med de å sid. 19 beskrivna vittrade partierna från diabasernas 

 salband. 



3 I beskrivningen till berggrundskartan (Blad 1 & 2, sid. 87) göres gällande, att kvartsdia- 

 baserna ej genomsätta de allra yngsta siluravlagringarna, t. ex. Klintagruppens lager, och att de 

 därför möjligen hava framträngt redan under gotlandisk tid. 



4 Den måste obetingat vara äldre än den ena av de båda diabasgångar, som omgiva den- 

 samma. Jfr sid, 33, 



