46 



Assar Hackling 



vidare har man emellertid ej gjort det, möjligen beroende därpå, att emellan brec- 

 cian och sandstenen funnits ett gneisparti, som senare fått lämna rum för diabasen. 



Rätt egendomligt förefaller det, att inga kontaktbreccior förekomma inom om- 

 rådet. Detta förhållande tyder på att de rivningsbreccior, man snart sagt överallt 

 finner vid diabasernas kontakter, ingenstädes hava bildats vid diabasmagmans fram- 

 trängande utan antingen tidigare eller senare. 



Av brecciornas och diabasernas inbördes åldersförhållande och deras förklyft- 

 ning kan man sluta sig till att de nordväst-sydostliga dislokationerna delvis äro 

 äldre, delvis yngre än diabaserna 1 och det kan således ej betvivlas, att de till någon 

 del äro av paleozoisk ålder. För Röstångaområdets vidkommande kan man gå ännu 

 ett steg längre och fastslå, att dessa dislokationer måste huvudsakligen hava ägt 

 rum under paleozoisk tid och efter silurtiden. Bildandet av de talrika och mäktiga 

 diabasgångarna längs dislokationslinjerna förutsätter, att de tektoniska störningarna 

 längs dessa linjer varit högst avsevärda före eller vid magmans framträngande. 

 Den ojämförligt största av brecciorna är äldre än diabasen och visar således även 

 den, att de tidigare dislokationerna varit starkare än de som ägt rum efter diabasens 

 bildning. Av dessa yngre dislokationer hava sannolikt större delen med växlande 

 men i stort sett avtagande styrka följt tämligen omedelbart efter de större. Det är 

 möjligt och väl också troligt att dislokationer ägt rum efter samma linjer i sam- 

 band med transgressionerna under mesozoicum, vid »basalternas» bildning under 

 tertiär tid och under de kvartära nivåförändringarna, men ingenting tyder på att de 

 varit av någon betydenhet, Man kan således med skäl antaga, att Söderåsen fram- 

 trätt som en borst redan under senpaleozoisk tid, i varje fall har dess nordöstra 

 sida varit utbildad vid nämnda tid. 



Av de fyra grupper, i vilka vi uppdelat sprickriktningarna, återstå ännu två 

 att nämna: den nordostliga och den nordliga. Båda uppträda i alla bergarterna 

 inom området; de äro således yngre än diabaserna och därför även yngre än de 

 äldsta sprickorna i NW — SO. De exempel, som vi i det föregående (sid. 38 och 39) 

 anfört på huru de nordsydliga sprickorna kunna vara yngre än de i NW — SO och 

 å andra sidan dessa vara yngre än de i NO — SW, torde kunna anses vara gällande 

 över allt. 



1 Givetvis knnna de också till någon del vara av samma ålder som diabaserna. 



