Bottenförhållandena i Öresund och södra Östersjön 



13 



V. Sandbotten. 



Bestående huvudsakligen av fina kvartskoni upp till 1( — 2) kbmm:s korn- 

 storlek. Dessutom inblandade enstaka korn av fältspat, glimmer och hornblände. 

 Högre algvegetation saknas fullständigt. Zws/era-vegetation och på grundare vatten 

 Ruppia- och Potamogeton-vegetation ofta rikt utvecklad. Sandbottnen visar vanligen 

 en skiktning av kemisk-biologisk art i ett övre, ljusare, vanligen svagt gulbrunt yt- 

 skikt av c:a 0,5 cm:s tjocklek och ett undre, mörkare, vanligen gråvitt, pä närings- 

 rik botten stundom svartgrått, djupskikt (reduktionszon). 



Fig. 13. Fig. 14. 



Litoralsand från Öresund. Ytskiktet. Riklig Bottensand från södra Östersjön, 50 to. djup. 

 järnoxidutfällning (de vita partierna) på Obs. den ringa kornstorleken. (8 X !■) 



kvartskornen. (8 X !•) 



Ytskiktet är rikt på finfördelad, brunaktig detritus samt diatomeer. Kvarts- 

 kornen vanligen mer eller mindre gulbruna av riklig järnoxidutfällning. I strand- 

 regionen är sanden i regel försedd med en specifik flora av talrika eyanophyceer 

 och diatomeer, de senare ofta med Fe 2 0 3 -anrikning. 



Av cyanophyceerna äro i synnerhet Microcoleus chtonoplast.es (Fl. Dan.) Thür., 

 Spirulina subsalsa Orst., Sp. tenerrima Kg. samt Lyngbya aestuarii (Mert.) Lieb. 

 framträdande. Den förstnämnda av dessa arter, Microcoleus chtonoprtastes, är av all- 

 deles särskilt intresse, i det att den på vissa håll, t. ex. i Danmark på Fyens nord- 

 kust förorsakar en högst egenartad förlandningsprocess (Hoffman-Bang, 1817). Med 

 sina fina trådar genomväver den sanden och sammanbinder genom sina slemskidor 

 de enskilda sandkornen till ett fast, sammanhängande ytskikt. Genom ström och 

 vind påföres stranden ständigt nya sandmassor, nya sammanhängande ytskikt bil- 

 das, och stranden vinner mer och mer terräng. 



Av den för litoralsanden utmärkande diatoméfloran märkas särskilt arter av 



