14 



L. Gunnar Sjöstedt 



släktena Navicula, Diploneis, Achnanthes, Amphora och Cocconeis. Se häroro vidare 

 Warming, 1904. 



Djupskiktet är som nämnt mörkare till färgen. Syretillgången är här för- 

 svårad eller mer eller mindre avstängd. Förmultning av den i sanden inmängda 

 detritus inträder, H 2 S-utveckling blir härav följden, och järnet övergår i svavel- 

 föreningar och ger därigenom upphov till den mörkare färgen i detta skikt. Utsättes 

 reduktionslagret för luftens inverkan, uppoxideras svaveljärnet till järnoxid, och den 

 mörka färgen försvinner. 



Denna bottentyp är som bekant mycket vanlig i litoralen. Ute i Sundet finner 

 man den även på grunden, t. ex. Sjölien, Disken och vidare i den s. k. Gräsrännan 

 typiskt utbildad. På djupare vatten är sanden vanligen mer eller mindre gyttje- 

 blandad. 



VI. Lerbotten. 



Leran består till huvudsaklig del av aluminiumsilikat i ytterst finfördelad form 

 (Pl. I, fig. 1). Med hänsyn till färgen föreligger allt efter järnoxidhalten olika nyan- 

 ser, såsom ljusgrått, gulbrunt, rödbrunt, brunt. I leran finner man vanligen också 

 större eller mindre mängder CaC0 3 . Organiska beståndsdelar i regel inga. Leran, 

 som sålunda huvudsakligen är av minerogen natur, är till konsistensen seg och 

 plastisk, allt egenskaper, som väl skilja denna avlagringstyp från nästföljande. 



Ren lerbotten har i ytlagret icke påträffats i Öresund men väl vid östra Skåne- 

 kusten, i trakten av Simrishamn. 



VII. Gyttjebotten. 



1. Gyttjans allmänna karakterisering och biologiska betydelse. 



Vi komma härmed över till den inom det undersökta området allmännast ut- 

 bredda och för bottenfaunan utan gensägelse viktigaste bottentypen. Förut nämnda 

 bottentyper äro samtliga av minerogen natur. Till skillnad från dessa är gyttje- 

 bottnen titl huvudsaklig del bildad av organiska förmultningsrester av växter och djur 

 och sålunda av organogen natur. 



Gyttja som vetenskaplig term möter oss i litteraturen första gången hos Hampus 

 von Post, 1855. Några år senare, 1862, har samma avlagringstyp jämte några 

 andra, yngre, nutida bildningar såsom dy, torv och mylla av samme författare ånyo 

 upptagits till behandling och utförligt karakteriserats. 



Av dessa av v. Post urskilda olika organogena avlagringstyper intressera oss 

 i detta sammanhang särskilt gyttja och dy. Som gyttja betecknar v. Post en i 

 öppet, klart och färglöst vatten utan mullämnen uppkommande bottenavlagring, 

 huvudsakligen bestående av koprogena bildningar (exkrementlämningar). Hela växt- 

 delar av strand- och dyväxter mindre talrika, diatomeer däremot ytterst rikligt för- 

 handen. Entomostraca mindre allmänna. Färgen vanligen både i vått och torrt 

 tillstånd grå. 



