Bottenförhållandena i Öresund och södra Östersjön 



15 



Till skillnad från gyttjebildningen försiggår d y avlagringen i öppna, av riklig 

 mängd humusämnen brunfärgat vatten. Dyn består liksom gyttjan huvudsakligen 

 av koprogena bildningar, men avviker från denna framför allt genom den ytterst 

 rikliga inblandningen av bruna gyttringar av mnllämnen. Hela växtdelar saknas 

 nästan alldeles. Entomostraca och Acarider mycket talrika, diatomeer däremot 

 mindre allmänna. Färgen brun till svart. 



Med ovannämnda »koprogena bildningar» avser v. Post »av djurträck före- 

 trädesvis bildade ocb därför koprogena förslagsvis benämnda lager». Dessa kopro- 

 gena bildningar bestå till största delen av multnade eller multnande djur- och växt- 

 rester, sammankittade i större eller mindre aggregat, vilka givetvis sedermera åter 

 kunna sönderfalla i finfördelad detritus. Såväl gyttja som dy bestå sålunda till sin 

 huvudsakliga del av grövre eller finare detrituspartiklar. Till skillnad från gyttjan 

 innehåller dyaflagringarna dessutom ytterst rikliga mängder utflockade humuskol- 

 loider. 1 båda aflagringstyperna ingå vidare bottenfällda planktoniska växt- och 

 djurformer; särskilt är gyttjan rik på diatoméskal. Båda bottentyperna kännetecknas 

 slutligen av en riklig järnförekomst, i dyn i form av oxid, i gyttjan i form av 

 sulfur och sulfid. För vidare uppgifter hänvisas till Naumanns framstående och för 

 den moderna limnologien grundläggande arbete »Undersökningar över fytoplankton 

 och under den pelagiska regionen försiggående gyttje- och dybildningar inom vissa 

 syd- och mellansvenska urbergsvatten», där bl. a. dessa båda avlagringstyper liksom 

 också den för urbergsområdet särskilt typiska dygyttjan ingående analyserats. 



Jämföra vi ovannämnda, huvudsakligen av multnande växt- och djurrester 

 bestående avlagringar från Öresund och södra Östersjön med dessa av Hampus v. 

 Post redan 1855 uppställda och karakteriserade organogena sedimenttyper, finna vi 

 en otvetydig överensstämmelse med den limniska sjögyttjan. Liksom denna karak- 

 teriseras ifrågavarande marina avlagringar av finfördelad detritus i stor mängd, 

 koprogena bildningar, diatomeer, kitinrester efter döda crustacéer och andra smärre 

 djurförmer samt en synnerligen riklig impregnering av svaveljärn. 



Bottnen inom det undersökta området består sålunda i mycket stor utsträckning 

 av gyttja, som för övrigt på mera skyddade ställen, i fördjupningar ocb hålor på 

 stort djup kan få en mäktighet av ända till ett par meter. Konstaterandet av denna 

 bottentyp och dess vidsträckta utbredning inom området ifråga är av största intresse 

 i faunistiskt-biologiskt hänseende. Vi ha nämligen just häri den naturliga förkla- 

 ringen till den, i varje fall kvantitativt, oerhört rika bottenfaunan i Sundet. De tal- 

 rika bottendjuren inom detta havsområde äro nämligen till största delen detritus- 

 ätare, och gyttjan representerar deras viktigaste föda. Dessa djur livnära sig så- 

 lunda av bottenslam met självt. Vore däremot Sundet huvudsakligen täckt av lera, 

 såsom Orsted och efter honom Lönnberg, åtminstone delvis, Speethman, Björk 

 och Eliasson anse, och sålunda av rent minerogen natur, skulle hela Öresunds- 

 faunan helt enkelt icke kunna existera. 



Genom denna allmänt utbredda och i mäktiga lager föreliggande näringsrika 

 gyttja äro sålunda förutsättningar för en rik detritusätande bottenfauna givna. Dessa 



