16 



L. Gunnar Sjös ted t 



detritusätaude former möjliggöra i sin tur uppträdandet av karnivorer, såväl seden- 

 tära som i vattnet fritt levande former. 



Vi se alltså, hur hela faunan ytterst baserar på den som näring tjänande 

 detritus. Att näringsförhållandena dock icke ensamt för sig äro bestämmande för 

 faunans sammansättning är ju tydligt. Därvid samverka flera olika faktorer, och 

 denna samverkan bestämmer i sin tur faunans sammansättning i kvalitativt och 

 kvantitativt hänseende. Att näringsförhållandena därvid åtminstone i stort sett äro 

 utslagsgivande, torde emellertid vara otvivelaktigt. 



2. Den marina gyttjans morfologi. 



När efter vegetationsperiodens slut den marina alg- och Zosfcra-vegetationen 

 dör bort, föras resterna därav av vind, vågor och ström ut på djupare vatten. 1 



Fig. 15—16. 



Siktrest av marin gyttja från norra och mellersta delen av Öresund. Zostera-fvagment ocli kopro- 



gena bildningar dominera. (8 X !•) 



det på så sätt anrikade nekronet 1 (Sernander, 1918) inträder sedermera genom 

 bakterieverkan och bottenfaunans verksamhet sönderdelning och förmultuing, och 

 nekronet övergår efter hand i en huvudsakligen av finfördelad, strukturlös detritus 

 med inblandade mindre Zostera- och algfragment bestående marin gyttja. 



Bottnen i Öresund och södra Östersjön, liksom säkerligen också i övriga kust- 

 och innanhav, täckes till stor del just av en dylik, av riklig detritus karakteriserad 

 gyttja. Tillsamman med ovannämnda detritus och vävnadsfragment träffas också, 

 och särskilt i de övre gyttjelagren, talrika koprogena bildningar, exkrementklumpar, 



1 Att i terminologiskt hänseende göra en vidare uppdelning härav (jfr Skknander, 1918), 

 synes mig i detta fall olämpligt, eftersom i ifrågavarande nekronanhopningar havsalger och marina 

 fanerogamer {Zostera) förekomma blandade om varandra och båda typerna slutligen resultera 

 i samma avlagringsform, en typisk gyttja, sapropel. 



