Bottenförhållandena i Öresund' och södra Östersjön 



19 



3. Gyttjebottnen i stratigraflskt hänseende. 



När de på bottnen hopade alg- och Zostera- massorna efter hand sönderdelas 

 och förmultna, uppstår genom äggvitenedbrytning och sulfatreduktion svavelväte i 

 riklig mängd. Svavelvätet förenar sig med det av algerna under livstiden och även 

 sedermera i rikt mått utfällda järnet 1 . Därvid bildas järnsulfur, som sedermera 

 delvis övergår till pyrit. Jfr. hg. 17, 19—22; pl. II, fig. 4 och 6. Båda dessa 

 svaveljärnbildningar äro synnerligen karakteristiska för gyttjan både inom marina 

 och limniska området (Behrens, 1873, Andrée, 1911, Potonié, 1907, Naumann, 

 1919). Järnet kan emellertid i gyttjans ytliga, för det syrehaltiga vattnet utsatta 

 skikt även föreligga i form av oxid. Allt efter dessa järnets olika förekomstsätt 

 samt de i gyttjan ingående komponenternas beskaffenhet kan man inom den marina 

 gyttjan liksom inom den limniska (Naumann, 1917 a) särskilja olika, kemiskt-bio- 

 logiskt betingade zoner, vilka jag, i huvudsak anslutande mig till den Naumannska 

 terminologien (1917, 1920 — 21) skulle vilja beteckna på följande sätt: 



1. Gyttjebildningslagret, med ett ytligt kontaktskikt. 



2. Egentliga gyttjelagret med nutidsgyttja och därunder stundom en djup- 

 gyttja av äldre datum. 



3. Grunden, underst, bestående av lera, sand eller steu. 



Gyttjebildningslagrets ytliga skikt, kontaktskiktet, »the upper most brown layer» 

 (Petersen, 1911) består till övervägande del av finfördelad organisk detritus, vidare 

 vävnadsfragment, plankton av olika slag, samt koprogena bildningar. Pl. I, tig. 2; 

 pl. II, fig. 3. Mängden organisk substans är i detta skikt större än i de därunder 

 liggande (Petersen, 1911). 



Färgen är brunaktig, huvudsakligen till följd av järnets förekomst i oxidform. 

 Kontaktskiktet har vanligen en mäktighet av 2 — 4 mm. På enstaka ställen i mel- 

 lersta delen av Sundet, där bottnen är mer än vanligt förorenad genom avfalls- 

 produkter av alloktont ursprung (jfr. ovan) och förruttnelsen på grund därav ytterst 

 intensiv, täckes bottenytan av svavelbakterier. Även kontaktskiktet är här utsatt 

 för stark sönderdelning och svart av järnsulfur. 



Den under kontaktskiktet liggande övriga delen av gyttjebildningslagret är grå 

 till färgen, rik på detritus och vävnadsrester av multnande Zostera och havsalger, 

 särskilt brunalger såsom Fucus, Laminaria etc. S}^retillgången är här försvårad, 

 möjligen redan helt avstängd (jfr Alsterberg, 1922, p. 18), förmultningen mera 

 intensiv, varför H 2 S- och järnsulfurbildning inträder. Eu stor del av de i ytskiktet 

 i riklig mängd föreliggande planktonorganismerna äro här upplösta. Koprogena 

 bildningar, exkrementklumpar, rör och rörfragment rikligt förhanden. FeS och 

 FeS 2 ävenledes ganska rikligt föreliggande. 



Under detta gråfärgade gyttjebildningslager vidtager den egentliga färdig- 

 bildade gyttjan. Pl. II, fig. 4 och 6. Detritusmängden är här mycket stor. Större 



1 Om järnutfällning på havsalger se Sjöstkdt, 1921. 



