20 



L. Gunnar Sjöstedt 



delen av de i förutnämnda lager rikligt förekommande koprogena bildningarna ha 

 här ånyo sönderfallit i finfördelad detritusform. Syretillgången fullständigt avstängd. 

 Vävnadsfragmenten till större delen sönderdelade, endast mindre rester av mera 

 resistenta vävnadstyper, särskilt Zostera, kvarstå. Pyrit- och järnsulfurhalten syn- 

 nerligen stor. Under gyttjelagret följer sedan grunden, bestående av lera, sand 

 eller sten. 



21. 22. 

 Fig. 19—22. 



Pyrit bildning. — Fig. 19 — 20, intracellular pyritinlagring; fig. 19, Pleurosii/nia, Öresund, gyttje- 

 bildningslagret; fig. 20, Sphacelaria racemosa f. notata Ag., södra Östersjön, gyttjelagret; fig. 21, 

 pyritutfällning på kitinfragment; fig. 22, i gyttjan frittliggande pyritkulor, sannolikt ursprungligen 

 intracelluliira, Öresund. (370 X !•) 



Gyttjelagret är i sin helhet svartgrått till svart, med omväxlande ljusare och 

 mörkare zoner. Dessa skikt kunna vara av varierande tjocklek, från 0,5 mm. till 

 1 cm. eller mer. Stundom äro de mycket tydligt avsatta, stundom helt diffusa. 

 På grundare vatten synas de ofta alldeles saknas, vilket sannolikt torde samman- 

 hänga med den rikare bottenfaunans mera intensiva bearbetning därstädes. På de 

 större djupen, särskilt i Östersjön, är skiktningen mycket tydlig. Se pl. II, fig. 7. 

 De mörkare skikten äro rika på järnsulfur, pyritkonkretioner, växtfragment samt 

 epifytiska diatoméer, de ljusare däremot fattigare på dessa bildningar. I såväl de 

 ljusa som mörka skikten inga fina kvartskorn samt planktonorganismer, särskilt 

 Coscinodiscus. Det synes mig på grund härav antagligt, att denna, hela gyttjepro- 

 filen genomgående skiktning är att betrakta som en biologiskt betingad årsskiktning, 

 sammanhängande med den högre alg- och .Zosfera-vegetationens periodiska bort- 

 döende, förmultuing och utsvämning med havsströmmarna till bottnens djupare 

 liggande partier. Ofta kan man inom dessa grövre sTciht urskilja även finare, mera 

 diffusa stråk, vilka sannolikt torde vara att tillskriva skiftande havsströmmars olika 

 seditnentering. 



Den skiktning, som i fråga om recenta, marina avlagringar hittills varit känd, 

 är uteslutande av kemisk art (Philippi, 1908, 1912). En skiktning av ovan be- 

 skrivna typ har däremot hittills icke iakttagits inom marina området. Från söt- 

 vattnet är den däremot känd, ehuru i endast ett enda fall, nämligen Ziirichsjön, 

 genom Nipkovs (1920) undersökningar över bottenbeskaffenheten därstädes. 



