Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



5 



fjärden; bladen äro små och visa en vårlik grönska. Endlligen hinna vi upp till 

 den så kallade bygden — till de sista gårdarna mot fjällsidan. Det är en egen an- 

 blick för en låglandsbo, som hit uppträder, att öfver alla husgaflar se uppspikade 

 vildrenshorn och Björnskallar, hvilket gifver den i sig sjelf vilda trakten ett ännu 

 vildare utseende. Här vid de sista gårdarne se vi också de sista små åkertegar; 

 högre upp på fjället växer ingen säd. Här äro vi således vid barrskogens och åker- 

 brukets gräns. Allt land som ligger derutöfver begagnas till bete eller jagtmark. 

 Således är bär gränsen mellan jordbrukaren och nomaden; längre upp ligger den, 

 emellan nomaden ocb jägaren. Betrakta vi nu de små åkertegarna, så se vi kornet 

 (neml. d. 20 Juli) stå vackert; det skall enligt egarens intyg ge 8 fallt — hvilket 

 icke är obetydligt. Råg sås äfven bland kornet; men mognar och böstas först ett 

 kommande år. Äfven potates växa bär uppe och gifva 16 fallt. De fjällgårdar, till 

 hvilka jag bär syftat, äro Gullbrandsgården i öfra delen af Hallingdalen öster om 

 fjällryggen; ocb på samma sätt och i samma region ligger gården Houlcli vester 

 om den. Till denna höjd går Loen, men ej högre; Ekorren finnes bär i skogen; 

 Orre förekommer också; men Tjäder ocb Hjerpe har uppkört. 



Kasta vi nu härifrån en blick omkring oss på den omgifvande nejden, så 

 se vi oss vara på samma höjd med en gles småväxt tallskog, öfver hvilken vi på 

 afstånd varseblifva den mörkare björkskogen. Kring oss när och fjärran höra vi 

 dånet af nedstörtande vattenmassor. Ur en sådan se vi i östern mot den svarta 

 fjällväggen uppstiga en hvitgrå röklik vattenånga, på hvilken solen, som ännu är 

 höjd öfver horisonten i vester, målar regnbågens skönaste färger. I fjerrau se vi 

 fjällens toppar och sidor rundt omkring oss täckta med en glänsande, der ocb bvar 

 rödflammig snö. Dessa ta flor äro värda en Dahls eller Wickenbergs pensel. 



På afstånd se vi ett snöfjäll höja sig öfver alla de andra, det ligger som en 

 kolossal fjällmassa på fjället. - - Sedan vi något hemtat oss, företaga vi den egent- 

 liga fjällfärden. Snart äro vi ur tallens upp i Björkens region. Hit upp stryker 

 någon gång Björnen ; bär är björkskogen låg, föga mer än manshög, och här är 

 det rätta stamhållet för oräkneliga sparffoglar, som ständigt qvittra ur hvarje buske. 

 Öfver Björkens komma vi upp i Videts och Dvärgbjörkens region. Här bar Dal- 

 ripan sitt stamhåll 6 , här håller sig fjäll-le m rneln i stor mängd, om ban ej nyligen 

 företagit sina utvandringar. Längre upp börja fläckar af ständigt liggande snö att 

 visa sig. Mellan dem stå ännu dverglika buskar. Småningom stiger marken mera 

 — vi äro nu vid det egentliga fjällets fot. Den är öfvertäckt af större och mindre, 

 kantiga stenblock, lösryckta från klipporna och nedstörtade af sin egen tyngd. 

 Längre upp äro de täckta med grus och flisor - ingen gräsmatta betäcker marken ; 

 ur det fuktiga gräset uppstår der och livar en is-ranunkel. Sidorna bli allt jemt 

 brantare. — Vi kunna ej vandra uppåt, men i ziezac. Vi klättra på blocken och 

 flisorna, som hvila på gruset på ett sluttande plan. Oförmodadt tycka vi oss märka, 

 att marken rör sig under våra fötter. Vi se oss omkring — och marken är verk- 

 ligen i rörelse nedåt det sluttande planet. Vi inse ögonblickligt vår fara — och vi 

 skynda att undgå den; men med hvarje steg vi bastå uppåt, föras vi dock på den 



