6 



Sven Nilsson 



rörliga bottnen lika långt nedåt. Vi anstränga alla krafter och hinna slutligen åt 

 sidan till en uppstående bergfast sten. Vi se nu den yta, på hvilken vi gingo, och 

 vidt deromkring, småningom mer och mer i rörelse nedåt — rörelsen blir allt jemt 

 hastigare, ett rasslande ljud uppkommer — hon löper allt snabbare och snabbare 

 mot en afsats — och hela massan störtar sig ner med ett förfärligt brak i en för 

 ögat bottenlös afgrund. Detta fenomen kallar man ett fjeldshred — och mången 

 oförsigtig fjäll vandrare har dervid tillsatt lif vet. I denna region förekomma vild- 

 renen, Jer/ven, Fjällräfven. Vargen stryker någon gång så högt upp. 



Vi fortsätta vår väg uppåt. Med hvarje steg utvidgar sig den omätliga ut- 

 sigten mer och mer. Snödrifvorna tilltaga. På de bara våta grusfläckarna stå ännu 

 några pygmeiska isväxter; småningom aftaga de — allt lif har upphört. Hvart 

 man kastar blicken, mötes den af snötäckta fjäll, ty man ser ej de gröna frodiga 

 dalarna, som ligga djupt ned emellan dem — man ser blott de snöbetäckta topparna 

 — en vild utsigt öfver all beskrifning. Här råder en dödslik stillhet; intet enda 

 ljud störer den hemska tystnaden. Ej en gång suset af de nedstörtande fjällström- 

 marna når örat. Man finner sig vara den enda lefvande varelse i hela denna omät- 

 liga vildöken. — Der fjällstormar sopat bort den lösa snön vandrar man fram bland 

 kantiga stenar och grus, ofta upp öfver fötterna. Det är sjelfva urbergen, som af 

 tiden och meteorernas 7 inverkan blifvit grusade. Snön är här nästan mjöllik och 

 flyger lätt för vinden; han smälter här aldrig till vatten. Således äro vi här uppe 

 i snöregionen öfver Snögränsen — och det var på denna jag önskade att få fästa 

 mina åhörares uppmärksamhet. Med Snölinien eller snögränsen förstår man den 

 linea eller rättare yta i atbmosferen, uppöfver hvilken snön aldrig smälter. Det är 

 nemligen bekant, att luften i och för sig är kall, och att det från jorden genom 

 solstrålarnas påverkan utvecklade värmet icke stiger särdeles högt upp öfver jord- 

 3 r tan. Det är nemligen ett allmänt kändt fenomen, att om man på ett berg upp- 

 stiger till en betydlig höjd, eller i en luftballon uppstiger vertikalt i samma höjd, 

 så känner man mer och mer kyla i luften. Detta fenomén anser man bevisa, att 

 värmet aftager med afståndet från jorden och att luftrymden i och för sig sjelf är 

 kall. Dock finnes enligt de nyaste undersökningarne icke absolut köld; ty dels stöter 

 solen från sig lysande och värmande strålar; dels är, euligt Kämtz, samma för- 

 hållande med de tallösa stjernorna, som äro strödda på himlahvalf vet ; men der dessa 

 strålar icke träffa någon fast eller föga genomskinlig kropp, blir värmeutvecklingen 

 ringa. Härom kan man lätt öfvertyga sig; man kan med en rund flaska af hvitt 

 glas, till och med med en vattenkaraffin af rund form och fylld med vatten, tända 

 eld genom att låta solstrålarna gå derigenom, utan att man deraf märker den ringaste 

 värmeutveckling i vattnet. Jag var en gång i min ungdom vittne till att en elds- 

 våda höll på att uppkomma derigenom att en rund flaska full med dricksvatten 

 blifvit satt på ett bord så, att solstrålarna, som föllo in genom det tillslutna fönstret, 

 föllo äfven genom flaskan och itände föremål, som lågo vid andra sidan på bordet. 

 Men jag minnes mycket väl, att vattnet i flaskan icke var derigenom värmdt. 

 Scoresby gjorde sig en lins af is och tände dermed eld. Sådana fenoméner bevisa, 



