Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



7 



att icke solstrålarna utveckla värme, utan då de träffa en opak och ogenomskinlig 

 kropp. Dock är verldsrymdens temperatur icke, som förut nämndes, absolut köld. 

 Fourier tror, att verldsrymdens eller åtminstone den delens deraf, i hvilken jorden 

 rör sig, är nästau lik polens medeltemperatur, och han bestämmer den till minus 

 50° Gels. — en storlek, till hvilken äfven prof. Svanberg kommit genom en series 

 af andra betraktelser. — Säkert är det således, att luftrymden i och för sig är kall, 

 och att den värma, vi deri känna, utvecklas genom solstrålarnas inverkan på jord- 

 ytan. Men som solen vid iEquatorn kastar sina strålar mer vinkelrätt mot jordytan 

 än bort mot polerna, så finna vi lätt, att de på förra stället måste verka långt star- 

 kare och utveckla en långt högre värmegrad, hvilken således uppdrifver snölinien. 

 Denna tänka vi oss således som en krumböjd yta, hvilken ligger högst öfver jorden 

 i granskapet af iEquatorn och sänker sig mer och mer mot polerna. Man antager 

 i allmänhet att denna yta bildar från iEquatorn mot polerna en parabel mot hafs- 

 ytan eller att hon beskrifver samma figur deremot som en sten, hvilken från ett 

 upphöjdt ställe utkastas i horisontel rigtning. Detta förhållande är dock icke så 

 bestämdt som man i början trodde. Der finnas många oscillationer, förorsakade af 

 lokala förhållanden: rådande vindar t. ex. från varmare eller kallare trakter; hopade 

 snömassor måste betydligt sänka snölinien. Äfvenså måste dess höjd bero af en 

 mer eller mindre varm sommar. I kalla somrar måste han ligga lägre än i varma. 

 Således skola vi ej vänta, att två eller flera mätningar af snölinien på samma fjäll 

 under olika år skola blifva fullkomligt lika. Dessa oscillationer märkas mindre i 

 iEquatorial trakter na än i våra och än mer nordliga latituder. — Således ligger snö- 

 linien (eller den gräns i athmosferen, öfver hvilken snön aldrig smälter) högst vid 

 iEquatorn och sänker sig mot polerna. 



Under iEquatorn i Amerika har v. Humboldt bestämdt den till 14,760 p. f. 

 öfver hafsytan 



I Mexico är den observerad till 14,016 



— Pyrenéerna — 8,502 



I Norrige under 61° 5,200 v. Buch 



» » . » 62° 5,052 enl. Hisinger 



» » » 63° 4,998 



67° 20' 3.000 



70° 38' 2,502 



» » » 71° 10' 2,200 Mageröu v. B[uch]. 



Således se vi, att ju mer åt norr, desto närmare jordytan sänker sig snölinien, 

 och vid 80:de breddgraden, norr om Spitsbergen går den ned till hafsytan. Här 

 under Stockholms latitud måste snölinien ligga kring 5,500 p. f. öfver hafvet. Så- 

 ledes, om här i grannskapet låge ett fjäll, så högt som Sulitelma i Luleå lappmark, 

 så skulle äfven här dess topp vara klädd med en evig snö. Om man nu från en 

 sådan snötäckt fjällspets nedstiger åt en af dess sidor, så träffar man i början inga 

 träd, inga växter: hela ytan är snöbetäckt och der vinden bortsopat den lösa snön, 



