8 



Sven Nilsson 



så att marken är bar, vandrar man öfver fält af grus och sten. Längre ned ser 

 nian mellan drifvorna i den något upptinade och således våta jordskorpan några 

 glesa stånd af Ranunkler, Saxifrager, Starrgräs o. d. De uppsticka sorgligt för- 

 krymplade och pygmeiska ur det våta gruset eller den smnla matjord, som vid sidan 

 af klipporna kunnat bilda sig genom de stenmoss-skorpor, som på dem vuxit och 

 upplöst sig. Längre ned börja gräsvidet (Salix herbacea) och några andra örter såsom 

 Skedörten (Rumex digynus), Polygonum Bistorta m. fl. utbreda gröna fläckar. Dessa 

 öka sig mer och mer, i samma mån som snödrifvorna aftaga, och slutligen samman- 

 löpa dessa gröna fläckar, till en hel grön gräsmatta. Snart börja derpå visa sig 

 buskar af åtskilliga videarter och enkla stånd af Blåbärsbusken och dvergbjörken. 

 Men ännu ser man icke något egentligt träd, och i de djupa smala dalklyftorna be- 

 hålla sig ännu drifvor af evig snö. Stiger man ännu längre ned, så möter man det 

 första trädslag, som på alla Skandinaviens fjäll (åtminstone på alla dem jag bestigit) 

 är björken, ehuru den i början blott visar sig som låg, hopkrumpen och ruggig 

 buskväxt med små och runda blad. Den skall enligt de nyare Botanisters iaktta- 

 gelser utgöra en egen art. Detta trädslag träffar man först vid pass 2,200 p. f. 

 under snölinien. Det utvecklar sig mer och mer till skog, dock alltid lågt och hop- 

 krympt på denna höjd. Stiger man upp på en hög tufva eller på en sten af en 

 eller ett par alnars höjd, öfverser man hela skogen. 



Följer man björkskogen nedåt fjällets sluttningar, så träffar man den första 

 Tall, ungefär 800 fot under björkens öfra gräns eller 2,570 till 2,540 fot under 

 snölinien. Ungefär 2 ä 300 fot längre ned eller vid pass 3,000 ä- 3,200 fot under 

 snölinien börjar granen, och denna bekläder de lägre fjällsidorna och dalarna i 

 Norden ända ned mot hafsytan. 



Således finna vi, att det är snölinien som bestämmer regionerna för de olika 

 växterna och således äfven för djuren. Vi ha sett, att åkerbruket fortgår ända upp 

 i granens och tallens region; nu ha vi sett, att granen upphör 3,000, tallen vid pass 

 2,550 f. under snölinien. Således går åkerbruket upp ända till omkring 2,600 fot 

 under snölinien. Vi finna således af allt detta, att om snölinien småningom sänktes, 

 eller, som är det samma, om landet småningom höjdes; så skulle dessa olika vegeta- 

 tionsregioner småningom stiga längre ned i förhållande till hafsytan och vi skulle 

 t. ex. uppe bland snödrifvorna träffa stubbar och stammar af björkar eller tallar, 

 som fordom vuxit, der drifvor nu ligga. Det är just sådana fenoméner, som vi 

 träffa på mångfaldiga ställen i fjälltrakterna i Norrige, och som vi längre fram 

 skola förklara. — Det var som förberedelse för mitt egentliga ämne nödvändigt att 

 omnämna dessa temperaturförhållanden. 



Således ha vi på hvarje snöfjäll 4 regioner: 1) Fjällregionen ned till första 

 björken; 2) björkregionen; 3) tallregionen; 4) Granregionen 8 . — 



På samma sätt som regionerna förhålla sig i vertikal rigtniug, förhålla de sig 

 äfven i horisontel. Om man från nordligaste spetsen af hallon vandrar mot söder, 

 träffar man först björk, sedan tall och derefter gran. På Spitsbergen under 80° 



