Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



13 



icke orsaken dertill. — Celsius menade derföre, att ban corrigerade de i hans tanka 

 påtagliga felaktigheterna i några af uppgifterna och kom sanningen närmast, om 

 han tog ett medeltal af dem alla — och just häri kom han att begå ett misstag. 

 Han kom på denna väg till det resultat, att hafsvattnet fallit på 1U0 år 45 geo- 

 metriska tum eller 4 Va fot, på 500 år 22 V« t; på 1,000 år 45 fot, på 2,000 år 

 90 fot o. s. v. Och han drog häraf slutsatsen, hur landets Geografi såg ut, då 

 Pytheas för 2,000 år sedan besökte vår Nord. Han anmärkte också, att om man 

 besinnade detta, skulle man kanhända ej hälla för så orimligt en stor del af det 

 som förekommer hos de gamla utländska Geograferne och uti våra egna Sagor, 

 om detta lands fordna belägenhet; man skulle finna, att man då (nemligen för 

 2,000 år sedan) kunnat gå sjöledes från Botniska viken öfver Finland till Hvita 

 hafvet. 



Denna 'Celsii som det syntes noggranna beräkning af den successiva vatten- 

 minskningen antog Dalin, och lade den till grund för tideräkningen i sin äldre 

 Svenska Historia, och han slöt deraf, att vid Christi födelse stod vattnet i Nordens 

 haf och sjöar 78 fot högre än på Dalins tid (d. v. s. kring medlet af förra seklet). 



Om vi nu uti Vetenskapens närvarande ljus granska denna Celsii och Dalins 

 theori, så finna vi deri åtskilligt rigtigt och sannt, men åtskilligt oriktigt; hvilket 

 sednare har sin grund deri, att man på den tiden icke kände den egentliga orsaken 

 till det ständigt ändrade förhållandet mellan land och haf. Också fick Dalin för 

 sin vattenminskningstheori uppbära mycket klander både af fornforskare och andra. 

 Rikets Ständer voro samlade till Riksdag här i Stockholm 1747 13 . Ett Riksstånd 

 fann sin pligt fordra att till öfverläggning upptaga vattenminskningssatsen (som det 

 då kallades) och att genom ett formligt betänkande förkasta den 14 . Det var, som 

 man ser, en protest mot vattnets sjunkande i Östersjön. Men vattnet i Östersjön 

 fortfor dock att sjunka och sjunker ännu, oaktadt alla protester. Det vore eljest 

 icke så illa, om man kunde påhitta något medel mot detta östersjöytans fallande, 

 hvilket redan skall ha vållat, att åtskilliga i granskapet af Mälaren på pålverk 

 bygda hus här i Stockholm börjat visa remuor, derigenom att pålverket, som förr 

 skyddades under vattenytan, bli f vit blottadt och ruttnat bort. — Men naturen går 

 sin jemna gång till sin utveckling och bekymrar sig alldeles icke, om derunder en 

 och annan fördom såras, eller en och annan mur ramlar. 



Hr. Dalin lät också icke afskräcka sig ; han upptog stridshandsken och veder- 

 lade innehållet af Ståndets betänkande, i 2:dra delen af sin Svenska Historia, ut- 

 gifven samma år 1747 15 . Derefter hördes ej mera deraf. Men några år derefter 

 framkom Brovallius, Biskop i Abo, med en större afhandling, under namn af: 

 Betänkande om vattenminskningen. Sth. 1755, hvari han med mycken beläsenhet och 

 lärdom söker vederlägga den förhatliga vattenminskningssatsen. Och Brovallius anses 

 af mången hafva grundligt utredt ämnet. Likväl, om man nu efteråt, sedan striden 

 slutats, genomläser Brovallii afhandling, skall man visserligen deri finna mycken 

 beläsenhet och äfven skarpsinnighet; men ej den lugna opartiskhet, som fordras, 

 för att behandla ett så rent naturvetenskapligt ämne. Frågan upptogs emellertid 



