14 



Sven Nilsson 



af mänga bland den tidens vetenskapsmän. Linné, Wallerius, Kalm, Hårleman 

 m. fl. utvidgade och bekräftade, genom nya rön, Celsii uppgifter. — Major Hellant 

 i Torneå bade iakttagit, att många ställen, dem ban i sin barndom sett betäckta af 

 vatten, utgjorde under bans ålderdom gräsrika ängar; lemningar af en skuta, dem 

 bans far sett ligga i hafsvattnet, lågo nu ett långt stycke upp på landet. För att 

 anställa iakttagelser öfver vattenminskningen, testementerade ban en liten penning- 

 summa till Vetensk. Akad:n i Stockholm. Med anledning bäraf blefvo märken in- 

 buggna i klippor, som på flera skärgårdsstränder ocb öar rakt nedstego i bafvet, 

 för att erfara, om vattnet tid efter annan sänkte sig dernnder. Afven Celsius bade 

 redan på sin tid låtit inhugga sådana märken på flera fristående klippor — ocb 

 dessa ef terd örnen följdes sedan af flera t. ex. Schulten, Brunkrona ocb andra. 



Emellertid hade, under den strid som pågick rörande vatten minskningen, 

 Profess. Torbern Bergman förklarat, att vattnets absoluta minskning på jorden var 

 omöjlig, äfven som ban upplyste, att ställen gifvas, som bevisligen för 2 — 3,000 år 

 sedan varit sjöhamnar ocb äro det ännu, och att således någon allmän sänkning af 

 hafsytan icke funnes; och Wargentin (Vet. Akad:ns då var. Sekreterare) yttrade, att 

 förbållandet, sådant det här i Sverige blifvit iakttaget, bäst kunde förklaras genom 

 den fasta vallens småningom skeende höjning öfver vattnet; men tiden var ännu 

 icke mogen för en så stor och för vetenskapen följdrik sanning. Man betraktade 

 jorden som en död klump, utan all inre rörelse och man ansåg derföre Wargentins 

 yttrande för en förflugen hypotes. Det gläder mig emellertid kunna nämna, att 

 det var en Svensk naturforskare, som först gaf en riktig förklaring öfver denna 

 Nordens naturmärkvärdighet. Flera sidor af den geologiska vetenskapen skulle 

 först bearbetas, innan denna idée kunde fattas. Långt sednare gaf Engelsmannen 

 Playfair i sina Illustrations of the Huttonian theory (1802) samma förklaring öfver 

 fenomenet som Wargentin. Men den, som bestämdast och följdrikast uttalade denna 

 förklaring, var Leopold von Buch, en af Tysklands och samtidens utmärktaste Geo- 

 loger, efter att hafva gjort en resa genom Norrige och Sverige, hvaröfver beskrif- 

 ningen utkom i Berlin 1810. Efter den tiden började uppmärksamheten mer och 

 mer äfven utomlands fästas på detta märkvärdiga fenomen. 



Två af Vetenskaps Akademiens Ledamöter härstädes, Lotschefen Ofverste 

 Brunkrona ocb Ofverstlöjtnant Hällström företogo åren 1820 — 21 en mängd hit- 

 hörande undersökningar långs kusterna så väl af Östersjön som Vesterhafvet, äfven- 

 som flera nya märken då inböggos. Berättelsen om dessa undersökningar finnes 

 införd i Vetensk. Akad:s Handlingar för 1823. — Jag bör icke trötta med att 

 uppräkna dessa mångfaldiga med mathematisk noggranhet gjorda mätningar från 

 trakten af Torneå ned mot Skånes kuster och från Halland långt upp åt Bohuslän. 

 Det är tillräckligt att nämna resultatet, som är, att på en gifven tid t. ex. på 100 

 år höjer sig landet vid Bottenviken kring 4 1 /i fot, till 4 1 /s f. — vid Sandbamn i 

 Stockholms skärgård kring 4 fot; vid Hartsö utanför Nyköping 2 f. 9 t. — på 

 Askö 16 i Östgötaskären kring 1 1 /a fot; på Skallön vid Kalmar kring 7—8 tum. Syd- 

 ligare har ingen landthöjning förmärkts. Vid Carlskrona, Carlshamn och Solvits- 



