Sverige och dess inbyggare före den historiska tiden 



17 



under stigit kring 2 fot på hvarje sekel, och på hela tiden 6 fot, från att 

 vara 2 fot under hafsytan till att nu vara 4 fot deröfver. 



Detta skär är i ett visst geologiskt hänseende en af de märkvärdigaste hittills 

 kända punkter på jorden. Denna sten talar ett bestäradt och klart språk. Den 

 säger oss, att landets grundherg stigit jerant och homogent under 3 århundraden. 

 Men ännu mer: vi kunna följa landthöjningen tillbaka under ett helt årtusende. 



På ön Tjörn i Bohuslän, nära Gnnneby och vid en vik af Hakefjorden ligger 

 en slät, mot fjorden något sluttande äng, på hvilken jag 1844 varseblef en rad af 

 låga platta kullar. Jag lät öppna ett par och fann tätt under grässvålen lerurnor 

 jemte brända ben och förrostadt jern. Dessa kullar härleda sig således från hedna 

 tiden, och deras platta utseende på den jemna, åt fjorden sluttande ängen, visar, 

 att de blifvit lagda så nära stranden, att hafsvågen vid högt vatten spolat öfver 

 dem. Och vid slutet af hedendomen lärer det ha varit brnk, på åtskilliga ställen, 

 att begrafva Vikingar i sjelfva strandbrädden. Dessa grafvar ha således legat sedan 

 sista hedna tiden i Bohuslän eller kring 1,000 år. Jag mätte deras höjd öfver 

 hafsytan och fann, att basen af dem låg 12 fot deröfver. Om vi nu antaga, som 

 sannolikast, att de lades 2 fot öfver fjordvattnets medelstånd, — hvilket är nöd- 

 vändigt, ty hade de legat närmare, skulle de snart ha blifvit bortsköljda af floden; 

 så återstår 10 fot och således har landet här, likasom vid det närbelägna Marstrand, 

 ej höjt sig mer än 1 fot på seklet och 10 fot på 1,000 år. Således synas icke 

 heller här hafva varit några hastiga momentela uppskjutningar. 



Vi ha således följt landets höjning tillbaka under ett årtusende och visat, att 

 den under denna tid varit jemn och homogen. Men vi kunna följa den vida längre 

 tillbaka i tiden genom många årtusenden, ehuru vi ej med full säkerhet utan blott 

 med mer eller mindre sannolikhet ännu kunna uppgifva några bestämda årtal. 

 Hvad som i synnerhet och med full säkerhet lärer oss, att vår Svenska jordvall 

 under mångfaldiga årtusenden varit stadd i samma rörelse, hvari hon ännu under 

 våra ögon fortgår, äro de talrika snäckbankar af alldeles samma slags skaldjur: 

 musslor, snäckor o. s. v., som ännu lefva i hafven vid kusterna och hvilka nu 

 ligga på bergens afsatser, lyftade deröfver till flera hundra fots höjd. Att de till- 

 höra samma arter som de lefvande, bevisar, att lyftningen från det ställe, der de 

 ligga, skett under den nu pågående verldsperioden och sedan vår jord och vårt 

 Sverige fått sina nuvarande organiska alster. — För att visa hela vigten af de bevis, 

 dessa skalbankar lemna oss, anser jag mig böra omnämna följande: år 1824 gjorde 

 Baron Berzelius från Stockholm och Professor Brongniart från Paris en geologisk 

 resa tillsammans frän Skåne till Norrige. Litet söder om Uddevalla går landsvägen 

 öfver och emellan några granitberg, Kapellbackarna, vid hvilkas lodrätta sidor väl- 

 diga massor af skalbankar ligga nedbäddade på en höjd öfver hafvet af något mer 

 än 200 fot. Här gjordes då den intressanta iakttagelse, att icke blott mussleskalen 

 ligga orubbade i fullkomligt horisontela lager, alldeles så som de sjunkit till botten 

 då djuret dött, utan äfven den ännu mer slående iakttagelse, att skalen af Lepader, 

 Balaner o. d. hafsdjur ännu sutto fastväxta på samma klippa, der de som lefvande 



