20 



Sven Nilsson 



Här i Stockholm vid Brännkyrka, på samma grus och stenås som Observatorium 

 ligger, såg jag 1830 tecken till en sådan Östersjösnäckbank. Att en dylik ligger 

 vid Solna och på flera ställen, är bekant. 



En anmärkning, som här torde ha sin plats, är, att ehuru talrika snäckbankar 

 finnas både vid västerhafvets och Östersjöns stränder och sprida sig från begge 

 sidor djupt in i landet, nemligen från Östersjön ända in vid slutet af Mälaren 

 mellan Torshälla och Arboga (eller ännu bestämdare mellan Smedby och Kungsör) 

 och från Vesterhafvet ända långt in i Dahlsland vid sjön Rogvarpen och Animmen ; 

 så finnas de dock ingenstädes blandade, dessa snäckor från Vesterhafvets och Öster- 

 sjöns bassiner, utan ett högre land ligger allestädes mellan dem. Då Östersjöns 

 vattenyta stod 100 fot högre än nu d. v. s. då Snäcklagren vid Södertelge nedbäd- 

 dades, utgjorde visserligen Hjelmaren, som ligger 80 fot öfver hafsytan, äfven som 

 Mälaren utgör ännu, en vik af Östersjön; men vester om denna vik var ännu ett 

 högt land, som skilde den från Venera, hvilken ligger kring 250 fot öfver hafvet 

 och således 170 fot öfver Hjelmaren och 150 fot öfver Östersjösnäcklagret vid 

 Södertelge. Då landet erhöll sin första till närvarande verldsperiod hörande Fauna, 

 hvars första alster voro musslor, snäckor och Lepader, låg der således redan en 

 landtrygg mellan Östersjön och vesterhafvet; och om denna under en föregående 

 tid varit betäckt af hafvet, så har detta då varit af någon orsak så beskaffadt, att 

 deri inga djur kunnat uppkomma; ty på denna landtrygg finna vi intet spår efter 

 hafsalster från denna gamla tid; den utgör demarcationslinien mellan Vesterhafvet 

 och Östersjöns äldsta postdiluviana Faunor. Men jag kommer längre fram att 

 något mer vidröra detta ämne 22 . 



Sedan vi nu betraktat landets småningom skeende höjning åt norr, och sett, 

 att det alls icke visar spår till höjning söder om Calmar vid Östersjökusten eller 

 söder om Morup i Halland vid vesterhafvet, så begifva vi oss derifrån längre åt 

 söder, der vi finna talrika bevis för en motsatt rörelse i jordytan, nemligen att den 

 småningom sänker sig under hafvets niveau. Naturligtvis skall denna sänkning vara 

 mest märkbar vid Skånes sydspets, som ligger mest aflägsen från indifferenspunkten 

 eller axeln, der hvarken höjning eller sänkning märkes; och vid Skånes sydspets 

 har sänkningen också mest blifvit iakttagen 23 . ' 



Första anledningen härtill var, att Linné i sin Skånska resa, som förrättades 

 1749, bestämde ett vattenmärke vid hafskusten nedanför Trelleborg. Der står en 

 hög. sten, som för sin form kallas Stafstén och som blifvit märkvärdig derigenom, 

 att traditionen förmäler, att Carl XIJ, då han efter sin äfventyrliga färd från 24 Tur- 

 kiet, från Stralsund seglade öfver Östersjön på en fiskarebåt, landade vid denna 

 kust den 13 December 1715 och vid denna sten skjulde sig för en regnskur. Som 

 stenen anses för ett minne efter Carl XII, har den blifvit lemnad orörd af all- 

 mogen. Linné mätte dess afstånd från närmsta strand åt Söder, och, som han 

 uttryckligen säger, »på det att efterverlden må kunna dömma om antingen vattnet 

 stiger eller faller». Linné fann afståndet mellan stenen och stranden vara 357 3 /± 

 alnar. Ar 1836 och således 87 år efter Linné, mätte jag afståndet från samma 



