32 



Sven Nilsson 



tydliga ismassor kunna fästa sig der — vi veta, att hafvet till och med nu i van- 

 liga år är öppet långt upp i polartrakterna och öfver Europa långt högre upp än 

 öfver Amerika, af redan angifna orsaker. Då skulle således inga is- och snömassor, 

 som nu samla sig på polarberg, nedstörta derifrån i hafvet och som drifisar afkyla 

 luft och haf. Deremot skulle solens strålar, som allt jemnt skina på sequatorial- 

 länderna, der utveckla en hög grad af hetta, som skulle uppstiga i luften, föras med 

 luftströmmarna och med vindarna åt polartrakterna; de skulle der möta kallare 

 vattendunster, hvilka de skulle uppvärma så, att de föllo ned i ett ljumt regn. Om 

 på dessa små öarne, i polartrakterna, i början snö föll, skulle denna af vårens med- 

 förtia varmare regn smälta och sedan ej mer kunna lägga sig. — Snölinien, som 

 nu i œquatorialtrakterna är vid pass 17,000 fot öfver hafvet, skulle höja sig allt 

 mer och småningom all is och snö försvinna från œquatorialtrakternas höga berg. 

 Sjelfva jordtemperaturen skulle uppvärmas, medeltemperaturen, som vi inhemta af 

 källors temperatur, skulle i alla länder bli högre än den nu är. - Äfven hafvet 

 skulle öka sin temperatur. Strömmarna deri från sequatorial- till polartrakterna skulle 

 ej som nu afkylas under sin väg, genom flytande ismassor — dessa strömmar skulle 

 äfven bidraga att höja temperaturen i polartrakterna. Athmosferens fuktighet 

 skulle bli större än nu, men denna fuktighet skulle bli ljum. — Af växtgeografien 

 veta vi, att Ormbunkar och Cycadeer o. d. växtfamiljer finnas i största antal på 

 öar; Ad. Brongniart har visat, att på Indiens och Nya Hollands stora kontinenter 

 förhålla sig ormbunkarna till phanerogama växterna blott som 1 till 26, då deremot 

 på Söderhafsöarna förhållandet är som 1 till 4 eller 3. 



Om vi nu föreställa oss, att en eller annan ö låge i de sålunda uppvärmda 

 högre zonerna, så skulle en efter klimatet passande vegetation der utveckla sig. 

 Der skulle således uppkomma en frodig vegetation af trädlika ormbunkar och andra 

 dithörande palmartade växter — och det är just en sådau vegetation af tropisk 

 charakter vi varseblifva i stenlagren vid Hör, Höganäs &c, hvilket således är ett säkert 

 bevis, att dessa trakter i den forntid, till hvilken växterna höra, utgjort en ö. 



Således kunna vi förklara äfven detta fenomen blott genom att följa utveck- 

 lingen af de krafter, hvilka vi se ännu under våra ögon vara verksamma på jor- 

 den. — Och således försvinner här ett af de under, för h vilkas förklaring man trott 

 sig behöfva taga sin tillflygt till de mest äfventyrliga hypoteser. 



Att fördelningen mellan land och haf varit ytterst olika under skilda verlds- 

 perioder och att således den fördelning vi här antagit som blott möjlig, en gång 

 under tidernas längd i sjelfva verket funnits, kunna vi bestämdt och utan minsta 

 tvekan sluta af de talrika svankningar, hvarefter så talrika spår finnas på vår jord. 

 Jag vill blott som exempel anföra en ytterst inskränkt fläck af jorden, nemligen 

 den lilla jordfläck, som ligger söder om Söderåsen i Skåne. Taga vi hafsytan såsom 

 ständigt behållande samma höjd, och det måste hon göra, så finna vi, att blott på 

 denna lilla fläck jordytan åtskilliga gånger oscillerat så, att den stått än öfver än 

 under hafsytan. Vi ha i detta afseende alldeles pålitliga och ovedersägliga bevis 

 i de fossila alster: växter och djur som ligga inbäddade i berglagren. 1) Det äldsta 



