34 



Sven Nilsson 



snäckor, musslor, koraller in. m. Denna ligger 46 dels vid Sallerup, V 2 mil öster om 

 Malmö, dels vid Limhamn, Torp m. fl. ställen. 



Äter steg jordytan upp och bildade ett land öfver kritan, på 1 1 vilket Bern- 

 stensskogen växte, i synnerhet der nu Skanörs ljung är 47 — och der Östersjön är 

 o. s. v. Derefter sjönk jordytan åter under hafvet och en bildning, som innesluter 

 tertiära hafssnäckor, nedbäddades på hafsbottnen; spår deraf träffas, dock blott i lös 

 sand eller i lösa spridda stenar — vid Krageholm, Skurup, Hammarlöf &c 48 . Denna 

 hafsbotten höjde sig åter upp och blef betäckt med Diluvium, (en jordbildning som 

 jag sedan kommer att omtala) och nu håller den åter på att sänka sig, ehuru så 

 småningom, att den vertikala sänkningen vid sydkusten, der den är störst, ej torde 

 vara mer än vid pass 6 tum på seklet. Hvad jag här vågat framlägga, grundar 

 sig på data, om hvilkas tillförlitlighet en livar kan öfvertyga sig. Ehuru jag tagit 

 blott denna lilla fläck till exempel, får jag dock anmärka, att samma svankningar 

 gått som undulationer öfver en stor sträcka af jorden. 



Då vi nu finna spåren af så många svankningar, som fordom varit, blott på 

 en enda liten fläck af jordytan ; så kunna vi väl knappast föreställa oss, att icke 

 sådana äfven hädanefter komma att inträffa. Om vi derföre tänka oss som möjligt 



— och möjligt är det utan allt tvifvel — att Skandinaviens jordyta fortsätter samma 

 rörelse, att stiga i Norr, sänka sig i Söder, hvari den nu är inbegripen, under en 

 lång jordperiod af 50- eller 100,000 solår; så är det lätt att inse, hurdan Skandina- 

 viens yta då skall komma att se ut. Men då jag nämner ett så stort ziffertal, bör 

 jag ej förtiga, att man i Geologien räknar och måste räkna långa verldsperioder. 



— Då Lyell, en af samtidens erfarnaste och snillrikaste Geologer, vid Naturforskar- 

 nes möte i England sistledet år, framlade sina erfarenhetsrön beträffande Missisippi- 

 flodens deltabildning och alluvialfällning, uppgaf han på grund af temligen säkra 

 kalkuler, att detta delta (så kallar man, som bekant är, den jord, en flod förer med 

 sig och afsätter utanför sin mynning) blifvit afsatt under en tid af 67,000 år — 

 och hela depositum af ett högre liggande lager ansåg han ej ha kunnat tillkomma 

 på mindre tid än öfver 100,000 år. Lyell anser dock denna tid mycket ringa i 

 jemförelse med den, som försvunnit sedan kritan, stenkolen och andra eocena bild- 

 ningar egde rum; dessa låta enligt honom icke, som Missisippis Delta, beräkna sig 

 genom år, utan genom millioner år. Och i sanning, om vi närmare tänka på saken, 

 skola vi lätt finna, att hvarje af jordytans oscillationer, som gå så ytterst långsamt, 

 måste fordra en för vår tanka knappt beräknelig tid. Jorden är en del af det stora 

 verldsaltet, en organ i den omätliga verldsorganismen, der planeterna i afmätta 

 banor rulla sina klot kring solarna, och dessa myriader solar äro strödda på himla- 

 hvalfvet ända ut i rymdernas oändlighet, der tanken svindlar, ty han söker men 

 får ingen hvilopunkt. Af denna sublima verldsbyggnad är dock jorden en integre- 

 rande del; 100,000 år måste utgöra blott ett helt litet blad i dess historia. 



Om vi alltså förutsätta, att samma höjning och sänkning, som nu pågår, fort- 

 far under 100,000 eller blott 50,000 år — men innan jag tecknar följden af detta 

 Skandinaviska vallens fortsatta stigande, bör jag dock uttryckligen erinra, att jag 



