38 



Sven Nilsson 



höjt sig till nuvarande höjd af 170 fot öfver ha f vets niveau. Genom antagandet 

 af den här framlagda åsigten kunna också de märkvärdiga fenomener förklaras, 

 li vilka Professor Loven iakttagit och offentliggjort rörande snäckbankarna på vester- 

 hafvets kustberg. Prof. Loven, som af alla Svenska och nordiska naturforskare 

 mest studerat och bäst känner vår littoralfauna, har iakttagit, att de skalbankar, 

 som ligga öfverst, som således blefvo först bildade, då landet börjat höja sig efter 

 glacierperioden och då således vattnet var mest afkyldt, tillhöra uteslutande sådana 

 arter, som nu lefva i hafvet endast långt norr om Skandinavien, vid Grönland och 

 Spitsbergen 51 . Vidare har samma naturforskare iakttagit, att de näst derpå följande 

 snäckbankarna innehålla en blandning af sådana snäckarter, som lefva i nordligare 

 zoner, och sådana, som ännu vistas i hafvet utanför Skandinaviens kuster ; samt att 

 de snäckbankar, som ligga nederst, innehålla endast sådana snäckor, som ännu 

 lefva i hafvet vid våra egna kuster. Dylika iakttagelser har man också gjort i 

 Skottland och sökt derefter bestämma medeltemperaturen för den tid, då dessa 

 arctiska snäckbankar deponerades, till 8 grader lägre än den nu är i samma trakt. 

 Med förenämde Professor Lovens intressanta iakttagelser står också det fenomen i 

 det närmaste sammanhang att den landtrygg, som skiljer mellan Ostersjö- och 

 vesterhafssträndernas skalbankar, icke alls har några snäckbankar, hvilket bevisar, 

 att, om han då varit nere under hafsytan, temperaturen i vattnet varit -så låg, att 

 inga snäckor kunnat deri uppkomma 52 . 



Men det är mig icke obekant, att andra Naturforskare förklarat dessa fenome- 

 ner på helt annat sätt, och jag vill för ingen del motsäga dem; blott för min del, 

 så god t jag förstår, läsa och tyda de urkunder för jordens historia, till hvilkas 

 kännedom jag kommit genom egna eller andras iakttagelser. Professor Sefstköm 

 förklarade räfflefenomenerna på våra berg genom antagandet af en stor våldsam 

 flod, som rusat öfver jorden från norr åt söder (eller från N.N.W. mot S.S. O.) och 

 fört med sig stenar, sand och grus samlade i en massa, hvilka inskurit nämde 

 räfflor. Han kallar det den petrodelauniska eller stenvältande (sten förande) floden. 

 Hvad som är säkert är, att Prof. Sefström vida bättre och fullständigare än någon 

 före honom och med en fullkomligt mathematisk noggrannhet beskrifvit räfflorna 

 på bergen och dessas stötsida och läsida m. ra. och gjort det med den naturtrohet, 

 att hans besk rifii ingår till den grad slå in med förhållandet t. e. i norra Amerika, 

 att de der på stället synas vara gjorda efter N. Amerikas berg. Aro de fullt natur- 

 trogna, som de äro, så måste de också slå in, antingen orsaken till deras tillkomst på 

 begge ställen varit glacierverksamhet eller en petrodelaunisk flod. — För mitt egent- 

 liga ämne är det också alldeles likgiltigt, hvilketdera förklaringssättet man antager 

 — följden blir i allt fall den, vi se för våra ögon, och den vi här framlagt: att 

 Skandinaviska jorden efter härjningsperiodens slut visade ett sådant utseende som 

 det jag tecknat. — Ett par anmärkningar tillåter jag mig tillägga: Franska Geo- 

 logen Alex. Brongniart var, som jag förut nämt, här 1824; år 1828 utgaf han uti 

 Annales des sciences naturelles, en af handling om erratiska blocken och åsarna i 

 Sverige. Han hade under sina resor fullt öfvertygat sig, hvad också af alla Geo- 



